Справа № 333/3529/19
Провадження №2-з/333/44/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2019 року м. Запоріжжя

Суддя Комунарського районного суду м. Запоріжжя Круглікова А.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справ №333/3529/19

за позовною заявою: ОСОБА_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2

до відповідача 1: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 ,

до відповідача 2: ОСОБА_3 , АДРЕСА_2

про визнання недійсним договору дарування, встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, визнання житлового приміщення спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/2 частину квартири, -

ВСТАНОВИВ:

20.06.2019 року ОСОБА_1 звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з заявою про забезпечення позову. Зазначена заява обґрунтована тим, що у період часу з 1994 року по січень 2018 року заявник проживала з відповідачем 1 однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та спільні витрати, придбавали цінні речі. З травня 2018 року ОСОБА_2 перестав з`являтись у спірній квартирі, відносини між сторонами у справі погіршились. Останні 3-4 роки відповідач 1 не приймає участі в утриманні спірної квартири: не виділяє кошти на її ремонт, комунальні витрати, тощо. У період спільного проживання сторін однією сім`єю ОСОБА_2 шляхом приватизації набув у власність трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . 15.05.2018 року між відповідачами у справі укладено договір дарування спірної квартири. Про існування зазначеного договору ОСОБА_1 дізналась лише 23.05.2019 року, тобто, більше, ніж через рік після його укладення. Заявник вважає за необхідне накласти арешт на спірну квартиру, оскільки відсутність обтяження унеможливить виконання рішення суду, надасть відповідачу 2 можливість безперешкодної передачі права власності на користь інших осіб або обтяжити його правами третіх осіб відразу після отримання відомостей про звернення позивача до суду із позовом. Крім того, у спірній квартирі знаходяться особисті речі, цінності, техніка позивачки, які зі слів ОСОБА_3 остання має намір найближчим часом продати. За таких обставин, у ОСОБА_1 є всі підстави вважати, що відповідачем 2 будуть вживатись заходи для реалізації спірного майна. З огляду на викладене, ОСОБА_1 просить суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 , та на рухоме майно, яке знаходиться у спірній квартирі, а саме: телевізор марки «LG», кондиціонер марки «EWT», м`які меблі два крісла та диван, пральну машинку «Indesit», мікрохвильову піч, витяжку марки «Vent», газову плиту марки «Greta», холодильник «Atlant», двухфазний газовий котел, спальне ліжко, шафу для одягу, тумбочки.

Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 153 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову без повідомлення учасників справи за наявними в матеріалах заяви доказами.

Розглянувши вимоги заявника, викладені у заяві про забезпечення позову, суд виходить з наступного.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно, що належить або підлягає передачі відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року №9, розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суддею беруться до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Зокрема, такий вид забезпечення позову як арешт майна передбачає обмеження права власника майна на користування цим майном.

Частина 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом наведеного, жодне з положень Конвенції не може бути витлумачене як таке, що легітимізує набуття права власності одним суб`єктом за рахунок протиправного позбавлення майнового права іншого суб`єкта, із відмовою, до того ж, у можливості захисту порушеного права. Кожен, чиї права та свободи було порушено має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (Статті 13 і 14 Конвенції).

З приписів норм цивільно-процесуального законодавства України вбачається, що процесуальне законодавство обумовлює допустимість застосування заходів із забезпечення позову наявністю обставин, які свідчать про те, що невжиття таких заходів може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Забезпечення позову застосовується як засіб запобігання можливим порушенням майнових чи охоронюваних законом інтересів особи.

Так, розглянувши матеріали заяви про забезпечення позову судом встановлено, що доказів на підтвердження того, що відповідачі у справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 приймають заходи щодо відчуження спірного об`єкту нерухомого майна - будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , заявником не надано.

При цьому, саме ж посилання заявника у заяві про забезпечення позову на потенційну можливість ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відчужувати належне їм майно без надання відповідних доказів такого відчуження не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Крім того, судом відмовляється у забезпеченні позову шляхом накладення арешту на рухоме майно, яке зберігається у спірному житловому приміщенні, оскільки зазначене майно не є предметом позову ОСОБА_1 до відповідача 1: ОСОБА_2 , до відповідача 2: ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, визнання житлового приміщення спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/2 частину квартири.

З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову, а також не надання заявником доказів, які можуть свідчити про вчинення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 дій з реалізації майна чи підготовки до такої реалізації, суд дійшов висновку про відсутність, станом на час розгляду вказаної заяви, правових підстав для забезпечення позову.

А тому, як наслідок, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову судом відмовляється через недоведеність.

Згідно з ч. 10 ст. 153 ЦПК України, ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 149-153, 157, 260 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справ №333/3529/19 - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції може бути подана до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя А.В.Круглікова