ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2019 року м. Київ

справа № 759/9810/16

провадження № 22-ц/824/7083/19

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Матвієнко Ю.О., Сержанюка А.С.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони :

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідачі - Приватне акціонерне товариство «Агрофірма «Теплиці України», Регіональне відділення фонду державного майна України по м.Києву, Департамент комунальної власності м.Києва, Київська міська рада

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 лютого 2019 року у складі судді Миколаєць І.Ю., повний текст складений 18.02.2019 року,

встановив:

У липні 2016 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ПАТ Агрофірма «Теплиці України», Регіонального відділення фонду державного майна України по місту Києву, Департаменту комунальної власності міста Києва, Київської міської ради, третя особа - Святошинська районна у місті Києві адміністрація, про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності, зобов`язання виключення будинку зі статутного фонду, визнання права користування квартирою.

Позов мотивований тим, що у зв`язку з перебуванням у трудових відносинах з відповідачем, в 1996 році, на підставі рішення засідання профспілкового комітету радгоспу «Декоративне садівництво» від 18 червня 1996 року, сім`я позивачів була заселена в будинок АДРЕСА_1 , латинська цифра «1», де вони займали двохкімнатну квартиру № 2 , житловою площею 38,9 кв. м.

Даний будинок зареєстрований в бюро технічної інвентаризації, як житловий і зареєстрований за відповідачем ПАТ Агрофірма «Теплиці України», з яким вони проводять розрахунки за комунальні послуги і якому сплачують квартирну плату.

У грудні 2015 року позивачам прийшло повідомлення від ПАТ Агрофірма «Теплиці України» про припинення постачання електроенергії, теплової енергії, води та водовідведення та необхідністю заключити прямі договори з ПАТ «Київенерго» та ПАТ «АК «Київводоканал», з посиланням, що ПАТ «Агрофірма «Теплиці України» не є власником вказаного приміщення. Але укласти прямі договори із вказаними організаціями вони не можуть, оскільки в даному приміщенні не зареєстровані. На їх думку, договір найму жилого приміщення з ними укладений, що підтверджується тривалим там проживанням, оплатою квартплати та комунальних послуг, яку перераховують на рахунок ПАТ «Агрофірма «Теплиці України», але зареєструвати їх в даному жилому приміщені Відповідач відмовляється, що порушує їх житлові права, так як це єдине їх місце проживання і другого житла у них немає.

Крім того, позивачі вважають, що відповідачами при приватизації допущено порушення вимог законодавства і спірний жилий будинок приватизований разом з усім майновим комплексом, замість передачі його до комунальної власності. На їх переконання, наказ Головного управління майном Київської міської державної «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна» від 06 липня 1999 року та свідоцтво про право власності на майновий комплекс серії НОМЕР_1 від 06 липня 1999 року про передачу у колективну власність ВАТ «Агрофірма «Теплиці України» спірного будинку є правочинами, які суперечать актам цивільного законодавства і видані без відповідного обсягу цивільної дієздатності, а тому повинні бути визнані недійсними.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять скасувати рішення суду першої інстанції через порушення судом норм матеріального і процесуального права, та винести нове рішення, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги позивачі зазначають, що звертались до суду і просили поновити строк позовної давності, оскільки він пропущений ними з поважних причин, адже в матеріалах справи міститься лист Департаменту комунальної власності м. Києва від 10 серпня 2016 року на запит адвоката, згідно якого надана копія наказу Головного управління майном м. Києва від 06 липня 1999 року «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна», що і є підтвердженням з якого часу позивачам стало відомо про наявність даного наказу.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ПрАТ «Агрофірма «Теплиці України» вказує, що позивачам достеменно було відомо, що будинок був у складі приватизованого майна, адже позивач ОСОБА_1 під час приватизації був посадовою особою ВАТ «Агрофірма «Теплиці України». Крім того, ОСОБА_1 разом з мешканцями сусідніх аналогічних будинків звертався до відповідача з колективними клопотаннями, заявами, листами відносно вартості електропостачання, щодо отримання довідок про склад родини та інше. Тобто, весь цей час позивачі знали та могли довідатися про порушення свого права, якщо таке мало місце, та вчинити дії щодо отримання правовстановлюючого документу на спірне приміщення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачів на підтримання доводів скарги, представника відповідача Київської міської Ради, який заперечував проти задоволення скарги, судова колегія вважає за можливе, відповідно до ст. 372 ЦПК України, розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання, тому перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що відповідно до виписки з протоколу № 9 засідання профкому радгоспу «Декоративне садівництво» від 18.06.1996 року, ОСОБА_1 було виділено будинок по АДРЕСА_2 (а.с. 19).

Сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , проживають в спірному будинку і на даний час, без реєстрації та сплачують за надані комунальні послуги (а.с. 177-209, том №2).

29 серпня 1996р. було створене ВАТ «Агрофірма «Теплиці України» (правонаступником якого є ПрАТ «Агрофірма «Теплиці України») шляхом приватизації на підставі рішення Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву Згідно свідоцтва про право власності на майновий комплекс серії НОМЕР_1 майновий комплекс в частині площею 86173, 800, який розташований в м. Києві за адресою: АДРЕСА_1 належить «Агрофірма «Теплиці України» на праві колективної власності. (а.с. 16-а, том №1). Свідоцтво видано на підставі наказу «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна» від 06.07.1999 р. № 369-В (а.с. 51, том № 1).

В додатку до свідоцтва серії НОМЕР_1 в переліку об`єктів нерухомого майна, вказано спірний будинок під цифрою «І», загальною площею 95 кв.м. (а.с.18, том №1).

Згідно довідки-характеристики (а.с. 12, том №1), експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку літери «І» по АДРЕСА_1 (а.с.24, том №1), акту прийому передачі основних та обігових засобів (а.с. 14-16), том № 1), державно статистичної звітності (а.с. 20-21), спірний будинок відноситься до жилих, а тому згідно «Положення про порядок передачі в комунальну власність загальнодержавного житлового фонду, затвердженого Постановою КМУ від 06.11.1995 р. № 891, воно підлягало передачі в комунальну власність району.

Згідно з рішеннями Ленінградського районного суду м.Києва від 04.05.2001 року, Святошинського районного суду м.Києва від 05.11.2002 року та від 03.12.2002 року, які набрали чинності, свідоцтво про право власності на майновий комплекс, видане Головним управлінням майном Київської міської державної адміністрації на ім`я ВАТ Агрофірмі "Теплиці України від 06.07.1999 року, в частині приватизації житлового будинку під літерою «Ю», «Щ», під латинською цифрою „II" будинку АДРЕСА_1 , визнано недійсним.

Судами було встановлено, що вищевказані будинки відносились до житлових та не повинні були бути включеними до Переліку майна, що підлягало приватизації під час приватизації Агрофірми.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд встановив порушення прав позивачів, виходячи з того, що Регіональне відділення Фонду державного майна у м. Києві під час проведення приватизації Агрофірми не належним чином провело перевірку всіх об`єктів, що підлягали приватизації Агрофірмою, і надало дозвіл на приватизацію спірного будинку, хоча Агрофірма зобов`язана була передати спірний житловий будинок до комунальної власності району.

Проте, під час розгляду справи в суді першої інстанції 10.10.2016 року від представника відповідача ПАТ «Агрофірма «Теплиці України» надійшла заява про застосування строків позовної давності, тому суд встановивши що позивачі звернувшись до суду з позовом лише 13.07.2016 р., пропустили строк позовної давності, доказів поважності цього пропуску не надали, тому в позові відмовлено в зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Судова колегія погоджується з таким висновком, з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

У постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-2913 цс 15, Верховний Суд України зазначив, що ЖК не передбачає окремих положень про позовну давність. Проте за статтею 62 цього кодексу при розгляді спорів, що випливають з договору найму жилого приміщення, суд застосовує приписи цивільного законодавства.

Таким чином, оскільки право на звернення до суду із зазначеним позовом у позивачів виникло після приватизації спірного житлового будинку Агрофірмою «Теплиці України» у 1999 році та звільнення ОСОБА_1 з роботи - з 20.12.1999 року, то трирічний строк позовної давності закінчився 20.12.2002 року.

За таких обставин, суд першої інстанції на думку судової колегії зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом позовної давності.

Доводи апеляційної скарги позивачів, що строк пропущений ними з поважних причин, оскільки про оспорюване свідоцтво вони дізналися з листа Департаменту комунальної власності м. Києва від 10 серпня 2016 року на запит адвоката, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається що ОСОБА_1 , на момент передачі до статутного фонду ВАТ «Агрофірма «Теплиці України» спірного будинку був посадовою особою відповідача, працюючи на посаді заступника Голови правління ВАТ «Теплиці України», що підтверджується Протоколом № 1 комісії з продажу акцій ВАТ «Агрофірма «Теплиці України» від 16.12.1996р., затвердженого начальником регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву від 27.12.1996р. ( з підписом ОСОБА_1 ) та Протоколом № 2 засідання комісії про поточні підсумки пільгового продажу акцій ВАТ «Агрофірма «Теплиці України», затвердженого начальником регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву від 30.12.1997року (з підписом ОСОБА_1 ), який звільнився з посади відповідно до Наказу ВАТ «Агрофірма «Теплиці України» від 20.12.1999р. № 233-к про звільнення ОСОБА_1

Крім того, заслуговують на увагу доводи відповідача ПрАТ «Агрофірма «Теплиці України» викладені у відзиві на скаргу про те, що ОСОБА_1 разом з іншими мешканцями аналогічних будинків звертався до відповідача з колективними клопотання, заявами, скаргами, тому йому було відомо про оскаржувані рішення, оскільки сусіди позивачів вчасно скористались своїм правом та звернулися до суду з аналогічними позовними вимогами ще в 2001 році.

Таким чином, доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді :