Номер провадження: 22-ц/813/5234/19
Головуючий у першій інстанції Шепітко І. Г.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЮНІВЕС» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

05 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом та з урахуванням відмови від частини позовних вимог, просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь франшизу у розмірі 2000 гривень, а також майнову шкоду у розмірі 26 742,07 гривень.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 19.04.2018 року о 10 год. 00 хв. біля будинку 199 по вулиці Миколаївська дорога у м. Одесі мала місце дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), учасниками якої були ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом DAF, д.зн. НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , який керував належним позивачу транспортним засобом «Сітроен», д.зн. НОМЕР_2 .

Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 10.05.2018 року відповідача ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні ДТП та було притягнуто до адміністративної відповідальності. На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , пов`язана із керуванням транспортним засобом DAF, д.зн. НОМЕР_1 , була застрахована в ПАТ «СК «ЮНІВЕС», згідно полісу АМ/2390795 від 13.03.2018 року.

Відповідно до висновку, наведеному у Звіті №208/04/18 від 28.04.2018 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Сітроен», номерний знак НОМЕР_2 , в результаті його пошкодженням при ДТП, становить 55996,70 грн. Разом з тим, вартість відновлюваного ремонту транспортного засобу становить 82738,77 грн., а тому позивач просив стягнути з відповідача 26 742,07 грн., як різницю між визначеною вартістю матеріального збитку та фактичною вартістю відновлювального ремонту (82738,77 - 55996,70).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2018 відкрито провадження за вказаним позовом та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін.

Відповідач ОСОБА_2 направив до суду відзив, згідно якого вимоги позивача вважав безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано підтверджень вартості та оплати відновленого ремонту транспортного засобу. З вимогою щодо стягнення з нього франшизи, відповідач також не погодився, оскільки ним вже були передані грошові кошти позивачу у розмірі 2000,00 грн. у якості сплаченої франшизи.

Проте, від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої, грошові кошти в якості сплати франшизи його довіритель не отримувала, дана обставина відповідачем жодним чином не підтверджена, а доказами вартості та оплати суми відновлюваного ремонту, є касовий чек № 7-00001948 від 20.09.2018 року, який долучений до матеріалів справи.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму франшизи в розмірі 2 000 грн., а також понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп.

В іншій частині вимог про стягнення матеріальної шкоди - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті правничої допомоги у розмірі 5210 грн. 24 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2019 року, в частині відмови з задоволенні позовних вимог про стягнення майнової шкоди, та в частині задоволення вимог відповідача про стягнення витрат на оплату правничої допомоги, та прийняття в цій частині нового рішення - про стягнення з відповідача на її користь майнової шкоди у вигляді збитків в сумі 26742,07 грн., а у стягненні з ОСОБА_1 на користь відповідача витрат по оплаті правничої допомоги відмовити повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

23 травня 2019 року від представника ОСОБА_2 адвоката Немна П.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , де він зазначив, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2019 року правильно встановлено обставини справи та рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а вимоги та доводи апеляційної скарги вважає безпідставними та не обґрунтованими. Крім того, ставить питання про розподіл витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката та стягнути з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу, які йому були сплачені ОСОБА_4 за підготовку відзиву на апеляційну скаргу і можливої його участі у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, у загальній сумі 5300 грн. (а.с.173-178).

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 21.06.2019 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 24.06.2019 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що19.04.2018 року о 10 год. 00 хв. мала місце ДТП, що сталася біля будинку 199 по вулиці Миколаївська дорога у м. Одесі за участю ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом DAF, д.зн. НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , який керував належним позивачу транспортним засобом марки «Сітроен», д.зн. НОМЕР_2 .

10.05.2018 року постановою Суворовського районного суду м.Одеси відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності.

На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , пов`язана із керуванням транспортним засобом DAF, д.зн. НОМЕР_1 , була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «ЮНІВЕС», згідно полісу АМ/2390795 від 13.03.2018 року), ліміт страхового відшкодування майнової шкоди складає 100 000 грн., франшиза складає 2000 грн.

Відповідно до висновку, наведеному у Звіті №208/04/18 від 28.04.2018 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Сітроен», номерний знак НОМЕР_2 , в результаті його пошкодженням при ДТП, становить 55996,70 грн.

05.07.2018 року, ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» здійснило на користь позивача виплату лише частини страхового відшкодування у сумі 21 605,24 грн.

Під час розгляду вищевказаної справи ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» здійснило доплату страхового відшкодування у розмірі 30 000 грн.

Таким чином, загальна сума відшкодування, яку ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» здійснило на користь позивача ОСОБА_1 , склала 51 605,24 грн.

У зв`язку з цим, 17.11.2018 року позивач звернулась до суду із клопотанням про відмову в частині позовних вимог, а саме щодо вимог до ПрАТ «СК «ЮНІВЕС», вимоги до ОСОБА_2 залишились незмінними.

Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 05.02.2019 року вищевказане клопотання було задоволене, провадження у цій частині закрите у зв1язку з тим, що ПрАТ «СК «ЮНІВЕС»виплатило позивачу страхове відшкодування у загальному розмірі 51 605,24 грн. (а.с.126).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення різниці між оціненою та фактично нанесеною шкодою в розмірі 26742,07 грн., районний суд виходив із того, що ліміт страхового відшкодування майнової шкоди складає 100 000 грн. і цієї суми достатньо для покриття фактично завданої шкоди.

Однак, позивач ОСОБА_1 відмовилась від подальших позовних вимог до ПрАТ «СК «ЮНІВЕС», про що судом постановлено відповідну ухвалу та про що було зазначено вище.

Тобто, вказану різницю винна особа зобов`язана відшкодувати лише у зв`язку з тим, що сума матеріальної шкоди перевищує ліміт відповідальності, яка встановлена договором страхування.

Так, згідно пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.

При цьому суд першої інстанції правомірно виходив із того, що у відповідності до постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року при дослідженні питання щодо правомірності покладання обов`язку відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, в рамках справи № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176 цс 18, Велика Палата відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15.

Так, Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Таким чином, оскільки ліміт відповідальності ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» страхового відшкодування майнової шкоди складає 100 000 грн. і цієї суми достатньо для покриття фактично завданої майнової шкоди, то винна особа ОСОБА_2 не повинен сплачувати вказану різницю.

Окрім вищевказаного Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, суд першої інстанції також обгрунтовано керувався ст.ст. 1166, 1188, 1192, 1194 ЦК України.

Стягуючи з відповідача суму франшизи в розмірі 2000,00 грн., районний суд обґрунтовано виходив з того, що франшиза це ті збитки, попередньо прописані в договорі, які страховик не відшкодовує в разі виникнення страхового випадку (ст.9 Закону України «Про страхування»), а вони стягуються з винної особи, яка між тим не довела суду, що виплатила зазначені суми позивачу.

Крім того, судом вірно стягнуто з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу, так як дані вимоги обґрунтовані, підтверджені квитанцією на оплату правової допомоги та були задоволенні пропорційно від розміру вимог, у яких судом було відмовлено.

Що стосується вимог, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Немни П.М. щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу у сумі 5300 грн., то колегія суддів вважає за необхідне в їх задоволенні відмовити, як заявлених безпідставно.

Так, як вбачається з матеріалів справи, вказані витрати були понесені з метою складання адвокатом відзиву на апеляційну скаргу і участі адвоката в суді апеляційної інстанції.

Однак, у зв`язку з тим, що розгляд даної справи проводиться в письмовому провадженні, без виклику її учасників, то вказані витрати відшкодуванню не підлягають.

Також не підлягають витрати, понесені у зв`язку зі сплатою за підготовку відзиву на апеляційну скаргу, оскільки вказаний відзив є фактично ідентичним запереченням, даними представником ОСОБА_2 - адвокатом Немною П.М. на позовну заяву ОСОБА_1 (а.с.80-84).

При цьому колегія суддів вважає, що витрати, які стягнуті судом першої інстанції з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 за надання правничої допомоги у сумі 5210,24 грн., є достатнім для покриття витрат на правничу допомогу, надану адвокатом Немною П.М. відповідачу ОСОБА_2 по даній цивільній справі.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Крім того, колегія суддів також зазначає, що оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України прийнята постанова суду в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 137, 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра