ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 червня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/1541/18

Головуючий у першій інстанції Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/858/19

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді - Бобрової І.О.,

суддів Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря Шкарупи Ю.В.,

сторони справи:

позивач АТ «УкрСиббанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 15 квітня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

місце постановлення рішення судом першої інстанції м. Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду 18.04.2019,

У С Т А Н О В И В:

21 лютого 2018 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк») через поштове відділення направило суду позовну заяву до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 10.01.2007 між банком та ОСОБА_2 (після укладення шлюбу 10.02.2007 змінено прізвище на ОСОБА_3 а.с.52 том 1) було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого позичальник отримала кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 42700 швейцарських франків зі сплатою процентів у розмірі 7,99 % річних протягом 30 календарних днів з дня видачі кредиту з наступним переглядом процентної ставки, на строк до 06.01.2028. Того ж дня сторонами кредитного договору було укладено договір іпотеки №30505Z120 (нерухомого майна), за яким ОСОБА_4 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 10.01.2007. У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору у відповідача виникла кредитна заборгованість, яка станом на 20 лютого 2018 року становить 22 993,78 швейцарських франків та 15 219,76 грн. Банк просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом).

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 15 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 06 травня 2019 року в рішенні суду від 15.04.2019 виправлено описку, а саме викладено абзац 6 мотивувальної частини рішення в новій редакції.

В апеляційній скарзі АТ «УкрСиббанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, вважаючи оскаржуване рішення таким, що ухвалене із невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Скаржник зазначає, що судом вірно були встановлені факти укладення між сторонами договору про надання споживчого кредиту, видачі та отримання відповідачем кредитних коштів, укладення сторонами договору іпотеки, допущення відповідачем порушення умов кредитного договору. Судом не було враховано та правильно не застосовано положення ст.35 Закону України «Про іпотеку», згідно із якою не направлення боржнику повідомлення не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Відмова у задоволенні позову з підстави не визначення в установленому порядку ціни продажу предмета іпотеки є безпідставною та такою, що не відповідає ст.39 Закону України «Про іпотеку» та правовій позиції Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 у справі №235/3619/15-ц.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «УкрСиббанк» відповідач ОСОБА_1 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Відповідач зазначає, що вона визнає факт підписання нею договору про надання споживчого кредиту, проте це не свідчить про факт укладення між нею та банком договору, бо сторони не досягли всіх істотних умов договору, як того передбачає ст.638 ЦК України, тому застосовувати положення договору при вирішенні спору неможливо. Заперечує відповідач і факт вчинення банком дії з видачі їй кредитних грошових коштів та виконання нею зобов`язань перед банком. Відповідач вважає, що суд повинен дати оцінку її доводам щодо неукладеності кредитного договору, за яким у сторін не виникає жодних цивільних права та обов`язків, тому вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором, який не укладений, не підлягають задоволенню. Банк не звертався з позовом з підстави набуття відповідачем майна без достатньої правової підстави. ОСОБА_1 звертає увагу суду, що банком не було надано первинного бухгалтерського документу, а саме оригіналу меморіального ордеру, за яким відповідач отримала кредитні кошти, банком надано лише копії, які не можуть бути визнані доказом по справі. Не погоджується відповідач також із сумою заборгованості, заявленою банком в позові, вважаючи, що після надіслання їй вимоги банку погасити достроково тіло кредиту і не виконання цієї вимоги, з 14.01.2017 банк не має права нараховувати їй відсотки та пеню.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення суду не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягають задоволенню, оскільки вартість предмета іпотеки не визначено в установленому законом порядку і між сторонами відсутня згода щодо ціни продажу предмета іпотеки, та позивачем не надано доказів направлення листа претензії боржнику, в якій банк попереджав про можливе звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів не погоджується із даними висновками, оскільки вони не відповідають встановленим по справі обставинам та не ґрунтуються на нормах закону, що регулюють спірні правовідносини.

Судами встановлено, що 10 січня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_5 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредитні грошові кошти в іноземній валюті у розмірі 42700 швейцарських франків, а відповідач прийняла на себе обов`язок повернути кредит у повному обсязі не пізніше 06 січня 2028 року. Сторони договору погодили, що за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлювалась в розмірі 7,99 % річних, а після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов договору.

Кредит надавався позичальнику для його особистих потреб, а саме на придбання нерухомості за адресою АДРЕСА_2 . Кредит надавався шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок позичальника для подальшого використання за цільовим призначенням .

10 січня 2007 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 був укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки №30505Z120, за умовами якого остання, як іпотекодавець, у рахунок належного виконання прийнятих на себе зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №0, передала в іпотеку банку нерухоме майно квартиру АДРЕСА_3 , яка належала їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 10.01.2007.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого банком відповідно до умов кредитного договору станом на 20.02.2018 нарахована заборгованість у сумі 22993,78 швейцарських франків, з яких 20 129,34 швейцарських франків кредитна заборгованість, 2 864,44 швейцарських франків заборгованість по процентам, та 15 219,76 грн пені за несвоєчасне погашення процентів, що підтверджується розрахунком на а.с.37 т.1.

Твердження відповідача ОСОБА_1 про те, що судом не було доведено факту укладення між банком та позичальником договору про надання споживчого кредиту №0, є безґрунтовними з огляду на наступне.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: 1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; 2) розірванні договору в судовому порядку; 3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; 5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

За відсутності спростування відповідачем належними та допустимими доказами презумпції правомірності договору, відсутні законні підстави вважати, що договір про надання споживчого кредиту від 10.01.2007 є неукладеним.

На виконання умов договору, банк надав позичальнику кошти, які були використані останньою за цільовим призначенням і ОСОБА_1 стала власником квартири АДРЕСА_3 . Дана обставина є доведеною.

Посилання боржника на неотримання грошових коштів спростовується заявою ОСОБА_6 від 10.01.2007 про зарахування кредитних коштів на відкритий поточний рахунок, заявою про переказ коштів на оплату трикімнатної квартири від 10.01.2007 на р/р продавця ВАТ "Чернігвфармація" ), меморіальним ордером №7 від 10.01.2007 про перерахунок коштів, копією договору купівлі-продажу від 10.01.2007, відповідно до п.2.2 якого, оплата ціни продажу здійснена покупцем повністю в день підписання договору в тому числі шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця № НОМЕР_1 , а також даними щодо часткового повернення кредитних коштів ОСОБА_1 на виконання умов кредитного договору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі №338/180/17 зробила висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Отже, на даний час договір про надання споживчого кредиту не розірваний, не змінений, не визнаний недійсним, а тому повинен виконуватись сторонами в силу ст.204 ЦК України.

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.

Відповідно до п.4.2 договору іпотеки №30505Z120 від 10.01.2017, укладеного між сторонами, звернення стягнення здійснюється на підставі або рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса, або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або за договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотеко держателя.

Згідно з п.п.2.1.1 та 2.1.2 договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором, а у разу невиконання іпотекодавцем цієї вимоги звернути стягнення на предмет іпотеки.

Пунктами 4.3, 4.4. договору іпотеки передбачено, що у випадках, зазначених в п.п.2.1.1.-2.1.2. договору іпотеки іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю повідомлення, оформлене згідно з ст. 35 Закону України «Про іпотеку». У разі невиконання іпотекодавцем вимог, зазначених в повідомленні, іпотекодержатель здійснює звернення стягнення.

Згідно із п.4.5 договору іпотеки звернення стягнення за рішенням суду здійснюється відповідно до Закону України «Про іпотеку».

Приписами ч.1 ст.264 ЦПК України, визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частинами першою, третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання судовий та два позасудових (на підставі виконавчого напису нотаріуса чи згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Звертаючись за захистом свого порушеного права, позивач обрав судовий захист та наполягав на зверненні стягнення на предмет іпотеки, встановивши спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення публічних торгів.

Суд першої інстанції на вказану обставину уваги не звернув, проаналізував підстави для позасудового врегулювання спору та, невірно застосував ст.36 та 37 Закону України «Про іпотеку», які спірні правовідносини не регулюють, а вказана судом підстава відмови в позові: «Враховуючи, що позивачем не було надано доказів щодо направлення листа претензії, в якій банк попереджав про можливе звернення стягнення на предмет іпотеки, яку відповідач ОСОБА_1 отримала 10.01.2007 року, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову», позбавлена смислового навантаження.

Висновок суду першої інстанції про те, що вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягають задоволенню за відсутності доказів направлення банком листа претензії боржнику, в якій банк попереджав про можливе звернення стягнення на предмет іпотеки, суперечить приписам ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч.1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Аналізуючи зазначені вище приписи закону, колегія суддів приходить до висновку, що обов`язковість направлення боржнику письмової вимоги про усунення порушення визначена для позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки. У справі, що переглядається, позивачем обрано звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, тобто в судовому порядку.

Згідно із ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Зазначене підтверджується правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.11.2018 у справі №305/1362/15-ц.

Отже, АТ «УкрСиббанк» відповідно до вимоги закону звернулось з позовом про захист свого порушеного права, заявивши вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Встановивши наявність у відповідача непогашеної заборгованості за договором, колегія суддів приходить про висновку про часткову обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, за умови подання будь-якою із сторін клопотання про необхідність визначення такої ціни (крім реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах).

Вирішуючи питання про встановлення загального розміру заборгованості та її складових, колегія суддів виходить з наступного.

Звертаючись з позовом, АТ «УкрСиббанк» зазначало, що станом на 20.02.2018 у ОСОБА_1 виникла заборгованість у розмірі 22 993,78 швейцарських франків, яка складається з 20 129,34 швейцарських франків кредитної заборгованості, 2864,44 швейцарських франків заборгованості по процентам та 15 219,76 грн пені за несвоєчасне погашення процентів.

В оцінці доводів відповідача ОСОБА_1 щодо незгоди із розміром її заборгованості перед банком, колегія суддів, з огляду на положення ч.4 ст.263 ЦПК України, вважає обов`язковим дотриматися правового висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 та від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц.

У зазначених постановах, Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, зміст якої зводиться до того, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

За матеріалами справи судом встановлено, що 09.12.2016 АТ «УкрСиббанк» надіслало ОСОБА_1 вимогу, в якій вимагало усунення порушень умов кредитного договору, а саме погашення простроченої заборгованості протягом 31 календарного дня з дати одержання повідомлення. В цьому ж повідомленні банк також зазначив, що у випадку не усунення порушень на 32 день з дня отримання цієї вимоги, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги з 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту банк вимагає виконання боржником зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту від 10.01.2007, а саме сплатити заборгованість по поверненню суми кредиту в повному обсязі, сплати нарахованих процентів, що разом становить 21 086,07 швейцарських франків.

Матеріали справи не містять достовірних даних про дату отримання боржником ОСОБА_1 вимоги банку від 09.12.2016 за №30-12/36764, тому строк повернення кредиту в повному обсязі настав з 41 календарного дня, рахуючи з 09.12.2016, тобто 18 січня 2017 року.

Таким чином, починаючи з 18 січня 2017 року у позивача не було жодних правових підстав нараховувати боржнику ОСОБА_1 відсотки за користування кредитними коштами. Стягненню підлягають відсотки, нараховані по 17.01.2017 включно.

З довідки розрахунку заборгованості по процентам за користування кредитом, наданим позивачем (а.с.40-45) вбачається, що станом на 30.12.2016 року загальний залишок заборгованості по процентам становив 1095,23 швейцарських франки. За 31 січня 2017 року банком нараховано відсотки в сумі 138,50 швейцарських франки, тобто сума відсотків за 1 день становить 4,47 швейцарських франків (138,50 : 31 =4,47). За період з 01.01.2017 по 17.01.2017 розмір нарахованих відсотків становить 75,99 швейцарських франків. Загальна сума заборгованості по сплаті процентів станом на 17.01.2017 у боржника ОСОБА_1 становить 1171,22 швейцарських франків (1095,23 +75,99 = 1171,22 ) .

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитом загальний залишок заборгованості за тілом кредиту станом на 17.01.2017 становить 20 129,34 швейцарських франків. Заперечення відповідача щодо зазначення іншої суми (19951,06), яка міститься в Реєстрі кредитних угод, щодо яких Виконавець надає послуги, спрямовані на сприяння погашеню заборгованості за Договором про надання послуг №3 від 26.09.2012, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки даний документ не є обліково - фінансовим і складений між контрагентами - позивачем та Адвокатським об`єднанням "СК Груп".

Щодо заявлення позивачем до стягнення пені у розмірі 15 219,76 грн за період з 20.02.2017 по 20.02.2018 (а.с.45), то необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Неустойка (пеня) нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу так і пені ) застосовується позовна давність в один рік.

Таким чином, стягнути пеню можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання.

Судом встановлено, що порушення грошового зобов`язання боржником допущено 18.01.2017, в той час як з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач звернувся 22 лютого 2018 року, тобто з пропуском річного строку.

28.09.2018 ОСОБА_1 подано заяву про застосування строку позовної давності до вимог позивача (а.с.190 том 1).

З огляду на вказане вище, підстави для визначення пені в сумі 15 219,76 грн, як складової загальної заборгованості ОСОБА_1 за кредитом, відсутні.

Отже, станом на 18 січня 2018 року загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту №0 від 10.01.2007 становить 21 304, 56 швейцарських франків, з яких 20 129,34 швейцарських франків заборгованість за кредитом та 1171,22 швейцарських франків заборгованість по процентам. В рахунок саме цієї суми заборгованості належить звернути стягнення на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності висновків суду першої інстанції щодо відмови в позові через не визначення у встановленому порядку вартості предмета іпотеки та відсутності згоди сторін щодо ціни продажу предмета іпотеки колегія суддів вважає слушними. Дані висновки суду суперечать положенням частини 2 статті 39 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою у разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Підстави для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» відсутні, оскільки спірне нерухоме житлове майно не використовується як місце постійного проживання позичальника. Відповідач зареєстрована і проживає не у спірній квартирі, а в квартирі АДРЕСА_4 (а.с.79 том 1), яка належить ОСОБА_1 на праві власності з 29.10.2008, і за якою вона отримує поштову кореспонденцію з суду.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати, понесені ним в судах першої та апеляційної інстанцій. За подання позову позивачем сплачено 3 318,69 грн судового збору, хоча ціна позову становить 681 055,25 грн ((22993,78 швейцарських франка х 28,9572 грн (курс НБУ на 21.02.2018 - час подачі позову) = 665835,49 грн) + 15 219,76 грн). Ціна позову розраховується, виходячи з розміру грошових вимог позивача, на задоволення яких спрямовано позов. Вказане відповідає правовому висновку висловленому Великою Палатою Верховного Суду 26.02.2019 у справі №907/9/17 та постанові Верховного Суду 22.05.2019 у справі 520/6282/16-ц.

Виходячи з ціни позову, позивач мав сплатити при подачі позову судовий збір 10 215,83 грн (681 055,25 х 1,5% : 100% = 10 215,83). Недоплата судового збору за подачу позову в суд першої інстанції становить 6 897,14 грн (10 215,83 3318,69 = 6897,14).

За подання апеляційної скарги позивачем сплачено 4 978,03 грн судового збору, хоча сплаті підлягав судовий збір у сумі 15 323,75 грн (10 215,83 х 150% : 100% =15 323,75). Недоплата становить 10 345,72 грн.

Позов та апеляційна скарга задоволені на 90,57% (21300,56 х28,9572 =616804,58; 616804,58 х100% : 681055,25 =90,57).

Отже, з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» належить стягнути 23 131,62 грн судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій (90,57% від суми судового збору) .

З АТ «УкрСиббанк» на користь держави належить стягнути 6897,14 грн недоплаченого судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру та 10 345,72 грн за подання апеляційної скарги, а всього 17 242,86 грн.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч.1 п.4, 381- 384, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 15 квітня 2019 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 станом на 18 січня 2017 року за Договором про надання споживчого кредиту №0, укладеного 10.01.2007 з АКІБ «УкрСиббанк» в сумі 21 300, 56 швейцарських франків (з яких 20 129,34 швейцарських франків заборгованість за кредитом та 1171,22 швейцарських франків заборгованість по процентам), звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки №30505Z120 від 10 січня 2007 року трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_5 , та належить ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 10.01.2007 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Л.А., зареєстрованого в реєстрі за №11, реєстраційний номер в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно 16929486, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною, що визначається при примусовому виконанні рішення суду на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (04070, м.Київ, вул.Андріївська, буд.2/12, ) 23 131,62 грн судових витрат.

Стягнути з Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (04070, м.Київ, вул.Андріївська, буд.2/12, ) на користь держави (розрахунковий рахунок № 0032, отримувач УК у м. Чернігові/м. Чернігів/22030101, код отримувача (ЄДРПОУ) 38054398, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код банку (МФО) 899998, код класифікації доходів бюджету 22030101, найменування коду класифікації доходів бюджету судовий збір (Державна судова адміністрація України, 050), відомча ознака "80" Апеляційні суди) недоплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 17 242,86 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В.Висоцька

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови складений 26.06.2019.