КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №757/2833/18 головуючий у суді І інстанції: Галаган В.І.
провадження №22-ц/824/8390/2019 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Сержанюка А.С., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 березня 2019 року, ухвалене у складі судді Галагана В.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, про тлумачення заповіту,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив розтлумачити заповіт ОСОБА_3 , складений 24 лютого 2010 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, в частині визначення волі спадкодавця ОСОБА_3 щодо призначення спадкоємця на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог, зазначив, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом ОСОБА_3 , складеним 24 лютого 2010 року. Відповідно до умов заповіту, ОСОБА_3 зробив на випадок своєї смерті розпорядження, згідно з яким заповів належну йому квартиру АДРЕСА_1 в рівних частинах своїм батькам - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .. На випадок, якщо батьки помруть до відкриття спадщини, не приймуть спадщину або відмовляться від неї, зазначене майно ОСОБА_3 заповів позивачу ОСОБА_1 .. Також на випадок своєї смерті ОСОБА_3 заповів належну йому квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_1 , зробивши застереження у випадку, якщо ОСОБА_1 помре до відкриття спадщини, не прийме спадщину або відмовиться від неї, то дану квартиру спадкодавець заповів своїм батькам. Мати спадкодавця ОСОБА_4 померла у 2016 році. 28 серпня 2017 року сталася дорожньо-транспортна пригода, автомобіль, яким керував ОСОБА_3 , потрапив в аварію. Спадкодавець ОСОБА_3 та його батько ОСОБА_5 , який знаходився в автомобілі разом із ним, отримали тяжкі травми, від яких згодом і померли. Спадкодавець ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а батько - ІНФОРМАЦІЯ_6. Оскільки відкрилась спадщина , позивач ОСОБА_6 , як спадкоємець за заповітом та відповідач ОСОБА_2 , рідний брат ОСОБА_3 , як спадкоємець за законом, звернулись до державного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини. Відповідач ОСОБА_2 не визнає права позивача ОСОБА_1 на спадкування квартири АДРЕСА_1 , оскільки вважає, що позивач втратив право спадкування в силу положень частини 1 статті 1276 ЦК України, де зазначено, що якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Позивач звертався за відповідними роз`ясненнями до нотаріуса та до ГТУЮ в м. Києві, але чіткої та однозначної відповіді на питання, чи є позивач спадкоємцем на квартиру АДРЕСА_1 , не отримав.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач через представника, адвоката Новікова Я.А., звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вважає, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 березня 2019 року за клопотанням відповідача продовжено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику/повідомлення сторін за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, що є порушенням пункту 2 частини 4 статті 274 Цивільного процесуального кодексу України та позбавляє позивача можливості прийняти участь у загальному провадженні, використати свої права в стадіях надання пояснень сторін, дослідження, подання додаткових доказів, участі у судових дебатах.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін. Зазначив, що твердження представника позивача ОСОБА_7 . щодо позбавлення позивача можливості прийняти участь у загальному провадженні, використати свої права в стадіях надання пояснень сторін, дослідження, подання додаткових доказів, участі у судових дебатах є надуманими та такими, що не відповідають дійсності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для тлумачення заповіту, який складений спадкодавцем ОСОБА_3 24 лютого 2010 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко К.М., в частині визначення волі спадкодавця щодо призначення спадкоємця на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки зміст заповіту, як одностороннього правочину, який становить волю заповідача ОСОБА_3 , є зрозумілим, логічним, послідовним та таким, що не містить нечітких, подвійних формулювань, які б формували прогалини у реалізації волі заповідача щодо долі спадщини, що відповідно, виключає необхідність тлумачення даного правочину, зокрема у судовому порядку, зміст якого містить чітке виявлення волі заповідача щодо належного йому нерухомого майна.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Суд апеляційної інстанції, погоджується з доводами суду першої інстанції про те, що заповіт є зрозумілим, логічним, послідовним та таким, що не містить нечітких, подвійних формулювань, які б формували прогалини у реалізації волі заповідача щодо долі спадщини, що відповідно, виключає необхідність тлумачення даного правочину, зокрема у судовому порядку, зміст якого містить чітке виявлення волі заповідача щодо належного йому нерухомого майна.

Разом з цим суд апеляційної інстанції, не погоджується з доводами суду першої інстанції про задоволення заяви відповідача щодо наявність підстав для розгляду справи у суді першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження без виклику/повідомлення сторін за наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення повністю не відповідає.

Порядок прийняття спадщини визначений Главою 87 Цивільного кодексу України.

Згідно з нормою статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 1235 Цивільного кодексу України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до частини першої статті 1242 Цивільного кодексу України заповідач може обумовити виникнення права на спадкування у особи, яка призначена у заповіті, наявністю певної умови, як пов`язаної, так і не пов`язаної з її поведінкою (наявність інших спадкоємців, проживання у певному місці, народження дитини, здобуття освіти тощо).

Частиною другою статті 1236 Цивільного кодексу України визначено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Положенням статті 1233 Цивільного кодексу України пеедбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Встановлено, що 24 лютого 2010 року ОСОБА_3 складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко К.М., зареєстрований за реєстровим номером №249, відповідно до якого спадкодавцем на випадок його смерті зроблено наступне розпорядження: «належну мені квартиру номер АДРЕСА_1 заповідаю: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в рівних частинах (частках) кожному. У випадку, якщо ОСОБА_4 помре до відкриття спадщини, не прийме спадщину або відмовиться від неї, зазначене їй майно у відповідній частині (частці), заповідаю ОСОБА_5 . У випадку, якщо ОСОБА_5 помре до відкриття спадщини, не прийме спадщину або відмовиться від неї, зазначене йому майно у відповідній частині (частці), заповідаю ОСОБА_4 . У випадку, якщо ОСОБА_5 та ОСОБА_4 помруть до відкриття спадщини, не приймуть спадщину або відмовляться від неї, зазначене їм майно заповідаю ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у Латвійській Республіці. Належну мені квартиру номер АДРЕСА_2 ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у Латвійській Республіці. У випадку, якщо ОСОБА_6 помре до відкриття спадщини, не прийме спадщину або відмовиться від неї, зазначене йому майно заповідаю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у рівних частинах (частках) кожному.

Зі свідоцтва про смерть, виданого Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 14 вересня 2017 року, актовий запис №14361 вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 47 років.

Відповідно до листа Головного територіального управління юстиції у місті Києві Міністерства юстиції України від 30 листопада 2017 року №0-4614, ОСОБА_1 роз`яснено, що ОСОБА_5 помер після відкриття спадщини ОСОБА_3 , отже, юридичний факт, передбачений в заповіті ОСОБА_3 - «помруть до відкриття спадщини, не приймуть спадщину або відмовляться від неї», який дає право громадянину Латвійської Республіки ОСОБА_1 спадкувати квартиру АДРЕСА_1 , не настав, оскільки ОСОБА_5 пережив ОСОБА_3 та не заявив про відмову від спадщини у встановленому законом порядку.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина 1 статті 1268 Цивільного Кодексу України).

Абзацом 1 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами справ про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року визначено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до положень статті 213 Цивільного кодексу України зміст правочину може бути юридично розтлумачений.

Оскільки правочином відповідно до українського законодавства є дія особи, що спрямовується на придбання, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків, необхідність тлумачення змісту правочинів виникає у випадках нечіткого виявлення волі сторонами. У таких випадках необхідно встановити дійсні наміри сторін. Це означає, що суб`єкт тлумачення повинен встановити загальне для усіх сторін значення слів і понять (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року у справі №755/7730/16-ц).

Особливості тлумачення заповіту викладені у статті 1256 Цивільного кодексу України, відповідно до якої, тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями, тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 Цивільного кодексу України.

Як зазначено в пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року, суд може ухвалити рішення про тлумачення заповіту лише при розгляді юридичного спору між сторонами.

Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Неточне відтворення у заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту у цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини.

При тлумаченні змісту правочину береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості з`ясувати зміст окремих частин правочину, останній встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін (Постанова Верховного Суду від 05 грудня 2018 року по справі №335/9398/16-ц).

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просив розтлумачити заповіт ОСОБА_3 , складений 24 лютого 2010 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко К.М., в частині визначення волі спадкодавця ОСОБА_3 щодо призначення спадкоємця на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки після відкриття спадщини між позивачем як спадкоємцем за заповітом та відповідачем як спадкоємцем за законом виник спір щодо права на прийняття спадщини на квартиру АДРЕСА_1 з огляду на те, що позивач бажає прийняти спадщину на вказану квартиру на підставі заповіту від 24 лютого 2010 року, а відповідач - в порядку спадкової трансмісії.

З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про тлумачення заповіту є необґрунтованим та такими що не підлягають до задоволення.

Разом з цим відповідно до пункту 7 частини 3 статті 376 Цивільного процесуального кодексу України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення судового рішення, якщо, суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 березня 2019 року клопотання відповідача ОСОБА_2 про зміну порядку розгляду справи, подане в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про тлумачення заповіту, задоволено, визначено порядок розгляду справи у спрощеному провадженні.

Приписами частини 2 статті 274 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що, у порядку спрощеного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Частиною четвертою статті 274 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що в порядку спрощеного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах щодо спадкування.

Відповідно до частини першої статті 276 Цивільного процесуального кодексу України клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження подається у письмовій формі одночасно з поданням позовної заяви або може міститися у ній.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції в порушення норм ст.ст. 274, 276 ЦПК України безпідставно задовольнив клопотання відповідача та розглянув справу в порядку спрощеного провадження, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення відповідно до пункту 7 частини 3 статті 376 Цивільного процесуального кодексу України.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушення норм процесуального права, і підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог відповідно до ст.376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 259, 268, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 березня 2019 року скасувати повністю, і ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Головне управління юстиції у м. Києві, про тлумачення заповіту відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 н користь ОСОБА_2 судові витрати у сумі 10459,00 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено "26" червня 2019 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіА.С. Сержанюк О.І. Сліпченко