Апеляційне провадження № 22-ц/824/7568/2019
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року м. Київ
Унікальний номер справи 757/51570/18-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Поліщук Н.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.
сторони справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство Київський завод «Радар» (далі ПАТ КЗ «Радар»),
третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі ГУ ПФУ в м. Києві),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку
спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на рішення Печерського районного суду м. Києва від 5 лютого 2019 року, ухваленого в приміщенні суду під головуванням судді Матійчук Г.О., -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КЗ «Радар», третя особа ГУ ПФУ в м. Києві, про перерахунок заробітної плати, стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що в що у період з 29 квітня 1986 року по 30 квітня 1986 року та з 01 травня 1986 року по 15 травня 1986 року позивач приймав участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС про що військовою частиною № НОМЕР_1 йому було видано відповідна довідка, а з 1993 року позивач вийшов на пенсію по інвалідності ІІ групи від захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при ліквідації наслідків на ЧАЕС. Відповідні документи були подані до управління соціального захисту населення Московського району міста Києва (управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі (Правобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві) де і на даний час перебуває на обліку та одержує пенсію, як інвалід ІІІ групи від захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при ліквідації наслідків на ЧАЕС.
Під час відрядження у зону ЧАЕС позивач виконував необхідні та термінові роботи, внаслідок чого втратив працездатність та є інвалідом ІІ групи. Відповідачем було надано позивачу довідку про заробітну плату за роботу в зоні відчуження, в якій зазначено, що за період з 29 квітня 1986 року по 15 травня 1986 року позивачу була нарахована заробітна плата в загальному розмірі 1 321,08 крб.
Однак, позивач вважає, що розрахунок із ним проведено невірно, оскільки, розмір його пенсії, відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та постанови Кабінету Міністрів України № 1210 від 23 листопада 2011 року «Про підвищення рівнів соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», згідно єдиної методики нового порядку нарахування пенсії зазначеній категорії громадян, має бути нарахована із фактичного заробітку за роботу в зоні ЧАЕС, по ІІ групі інвалідності при втраті працездатності 60 % з 12 червня 2018 року не менше 9 213,30 грн., однак позивач отримує 3 702,10 грн.
12 червня 2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо здійснення перерахунку заробітної плати за спірний період та видачу йому відповідної довідки, однак, відповідачем 26 червня 2018 року листом за № 754 було відмовлено позивачу у здійсненні перерахунку заробітної плати та видачі довідки про такий перерахунок, у зв`язку з чим просив зобов`язати відповідача здійснити перерахунок заробітної плати позивачу за роботу на ліквідацію наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з урахуванням надурочних годин, роботи в вихідні і святкові дні грошові винагороди за період з 29 квітня 1986 року по 30 квітня 1986 року та з 01 травня 1986 року по 15 травня 1986 року у розмірі 1 321,08 крб. та внести належні зміни та доповнення до особистого рахунку і видати позивачу відповідну довідку для подачі її до Пенсійного фонду, стягнути суму заборгованості по заробітній платі у розмірі 283,75 грн., суму у розмірі 10 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 5 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що суд неправомірно залишив заяву про витребування доказів без уваги та помилково зазначив, що на підприємстві на момент відрядження діяла система підвищення тарифних ставок преміювання.
Суд в порушення норм матеріального права не застосував норми ст. 15 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», щодо обов`язків відповідача видати позивачу довідку про заробітну плату з розшифровкою періоду роботи, часу виконання робіт безпосередньо в зоні небезпеки при ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Також судом не застосовано п. 7 постанови КМ України № 1210 від 23 листопада 2011 року «Про підвищення рівнів соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в якій чітко зазначено, що пенсії призваних на військові збори військовозобов`язаних, які брали участь в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та працювали у зоні відчуження в 1986-1990 роках, призначаються виходячи із заробітної плати, яку вони одержували за основним місцем роботи, з урахуванням фактично відпрацьованого часу у зоні відчуження, характеру виконуваної роботи, місця і тривалості робочого дня (незалежно від періоду проведення розрахунку оплати праці) за умов, якщо такий розрахунок проведено на підставі первинних документів про місце роботи і тривалість робочого дня згідно із сумарною кратністю оплати праці, встановленою у відповідні періоди за зонами небезпеки: у III зоні - 5, II - 4,1 - 3).
Не звернув увагу на довідку Державного Галузевого архіву МО України від 14.03.2012 року № 66389 в якій і визначається не тільки кількість відпрацьованого часу при виконанні робіт в зоні небезпеки ЧАЕС, а і саме дні виконання робіт та місце і час виконання самих робіт, форма оплати праці та дозвіл Голови урядової комісії.
Також у рішенні не вказав частини 2 статті 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» щодо того, що підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги з підстав, викладених в ній. Просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
Представник відповідача Санжак Л.В. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Про розгляд справи повідомлений належно, проте про причини неявки суд не повідомив.
Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення та недоведеності позовних вимог.
Такі висновки суду апеляційний суд визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначений Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Відповідно до ст. 70 вказаного Закону громадяни, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, мають право захищати у відповідних державних, судових органах, зокрема, свої законні інтереси.
Відповідно до ст. 36 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» оплата праці громадян, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться за підвищеними тарифними ставками (відрядними розцінками) і посадовими окладами, з урахуванням рівня радіоактивного забруднення ізотопами цезію, складності виконуваних робіт і умов праці.
Також, оскільки ст. 3 Закону України «Про правонаступництво України» передбачено, що закони та інші нормативні акти відповідних установ СРСР діють на території України, оскільки вони не суперечать законам України, прийнятим після проголошення незалежності України. Порядок та умови оплати праці осіб, що приймали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, крім перерахованих вище, іншими нормативними актами не передбачені, отже, вони є діючими на цей час.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами, організаціями (військоматами).
Згідно з пунктом 2.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-і, довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, має ІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС безстроково, що підтверджується копіями відповідного посвідчення.
У 1986 році, в спірний період, знаходячись на спеціальних військових зборах, ОСОБА_1 був призваний до участі в ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, де виконував спеціальні роботи, пов`язані з ліквідацією наслідків аварії, у період з 29 квітня 1986 року по 15 травня 1986.
Згідно довідки про заробітну плату працівників за роботу в зоні відчуження ЧАЕС, виданої позивачеві було здійснено перерахунок заробітної плати за роботу в населених пунктах зони відчуження ЧАЕС, з 29 квітня 1986 року по 15 травня 1986 року по місцю роботи Завод «Радар» .
Не погодившись із наданою довідкою, як вказує у позові ОСОБА_1 - він 12 червня 2018 року звернувся до відповідача з заявою про проведення перерахунку заробітної плати за період ліквідації аварії на ЧАЕС, у відповідності до постанови КПРС, ВР СРСР, КМ СРСР, ВЦРПС за № 524-156 від 07 травня 1986 року, постанови Державного Комітету СРСР по праці та соціальним питанням, Секретаріату ВЦРПС за № 153/10-43 від 07 травня 1986 року (збільшити тарифну ставку на 100 %), розпорядженням РМ СРСР № 964 рс від 17 травня 1986 року (оплату праці у 4-х кратному розмірі), постановою РМ СРСР і ВЦРПС за № 665-195 від 05 червня 1986 року та постановою РМ УРСР і ЦРРПС за № 207-7 від 10 червня 1986 року (оплата праці у вихідні та святкові дні провести у 2-х кратному розмірі) та видати відповідну довідку.
За результатом розгляду вказаної вище заяви, відповідач 26 червня 2018 року за № 754 надав відповідь, що у нього відсутні підстави для перерахунку заробітної плати позивачу, адже всі належні довідки були надані йому при оформленні пенсії згідно архівних даних, а нарахування та перерахунок проводився органами Пенсійного фонду України відповідно до 55-59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» і перерахування з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій».
Таким чином, як вбачається із заявою про проведення перерахунку заробітної плати позивач вперше звернувся 12.06.2018.
Довідка, що додана до позовної заяви була складена відповідно до первинних документів про період участі позивача у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, даних особових рахунків та вимог діючого законодавства та з урахуванням нормативно-правових актів УРСР якими регламентувався порядок розрахунку, обчислення та нарахування заробітної плати за роботу по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Зокрема, основними документами, що регулюють обчислення і нарахування заробітної плати за роботу по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС є Постанова ЦК КПРС, Президії ВР СРСР, РМ СРСР та ВЦРПС від 07.05.1986 року №154-156 «Про умови оплати праці та матеріального забезпечення працівників підприємств та організацій зони Чорнобильської АЕС; розпорядження РМ СРСР від 17.05.1986 року №964-рс та від 23 травня 1986 року №1031-рс; постанова РМ УРСР від 10.06.1986 року №207-7; лист Державного комітету СРСР по праці та соціальним питанням від 15.09.1986 року №0595. Зазначені документи містять в собі інформацію про порядок нарахування заробітної плати всім категоріям ліквідаторів наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, в т.ч. і військовозобов`язаним, які були призвані на спеціальні збори.
ОСОБА_1 стверджує, що йому належало до виплати 100% тарифної ставки (посадового окладу) за період з 29.04.86 по 15.05.86 відповідно до Постанови ЦК КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР і ВІДПРС від 07.05.86 № 524-156. Однак, відповідно до п. 1 вказаної постанови керівникам підприємств надавалося правопроводити оплату праці працівникам, що приймали участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в 30-ти кілометровій зоні по підвищеним до 100% тарифним ставкам.
Проте, позивачем не надано і матеріали справи не містять жодних документальних відомостей, зокрема, наказів або особових рахунків, з яких би вбачалось, що керівник заводу скористався своїм правом і позивачу за період роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС призначалась і виплачувалась зарплата з підвищенням до 100% тарифних ставок (розцінок) у зв`язку із складністю чи терміновістю робіт, як передбачено постановою №524-156.
Крім того, вказана норма втратила чинність на підставі постанови Ради Міністрів СРСР від 21.04.1988 року №491 «Про зміну та визнання такими, що втратили чинність, рішень уряду СРСР з питань умов праці та матеріального забезпечення працівників підприємств, організацій та установ, які зайняті на роботах, що пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і запобіганням забрудненню навколишнього середовища», оскільки були прийняті нові умови оплати праці та пільги для працівників, що зайняті на експлуатації Чорнобильській АЕС та ліквідації наслідків аварії у зоні відчуження.
Таким чином, оплата праці ОСОБА_1 проводилась відповідно до нормативних актів №964, №1031, 665-195, 207-7 у визначеному кратному розмірі тарифної ставки за основним місцем роботи без її підвищення на 100% .
Доводи позивача стосовно того, що йому не нарахована при розрахунку заробітної плати додаткову оплату праці - премія в максимальному розмірі 60% тарифної ставки (окладу) в місяць, що, на його думку, суперечить п. 4 Постанови Ради Міністрів СРСР, ВЦСПС від 05.06.1986 №665-195 підлягають відхиленню, оскільки відповідно до п.1 постанови Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 07.05.1986 №153/10-43, премія за роботу в зоні ЧАЕС виплачувалась у відповідності з діючими на підприємстві системами преміювання з урахуванням права керівника підприємства на преміювання відповідно до постанови ЦК КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР і ВЦПРС від 07.05.86 № 524- 156. ОСОБА_1 не надано суду доказів на підтвердження того, що керівник товариства скористався своїм правом і на підприємстві вносилися зазначені зміни щодо розміру премії в положення про преміювання.
У зв`язку з викладеним вище, вимоги щодо зарахування до середнього заробітку позивача премії у розмірі 60% є помилковими.
Пунктом 4 Постанови Ради Міністрів СРСР, ВЦСПС від 05.06.86 № 665-195 встановлено, що підприємство може встановити працівникам саме максимальний розмір премії до 60 відсотків тарифної ставки (окладу в місяць). А отже, розмір премії може бути встановлений в будь-якому розмірі або премія може не встановлюватися взагалі.
Таким чином, якщо було відсутнє положення про преміювання, то немає підстав враховувати 60 % премії при визначенні розміру заробітної плати за роботу в зоні відчуження.
Також позивачем помилково враховується в розрахунку одноразова грошова винагорода за переопромінення з посиланням на Розпорядження Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 № 964-рс у розмірі 5 посадових окладів.
Відповідно до зазначеного розпорядження кошти на виплату вказаної премії мали виділятися в розпорядження Міненерго СРСР в якості додаткового фонду заробітної плати розміром 100 тисяч рублів. Вказані кошти мали бути виділені Мінфіну СРСР та Держбанку СРСР і саме з них у випадку отримання працівником надмірної дози радіації і в зв`язку з цим не допуску для подальшої роботи в зазначених зонах небезпеки йому виплачувалася одноразова винагорода у розмірі п`ятикратної місячної тарифної ставки (посадового окладу).
Проте, підтверджуючих документів про виділення Міненерго СРСР, Мінфіном СРСР, Держбанком СРСР коштів для виплати такої премії працівникам ПАТ «Київський завод «Радар», які брали безпосередню участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в якості доказів суду не надано.
Апеляційний суд зазначає, що відповідачем вже була надана довідка позивачу (ас.11), однак доказів на підтвердження факту звернення до управління Пенсійного фонду України в м. Києві з проханням зробити перерахунок пенсії у відповідності до вимог Постанови КМУ № 1210 від 23.11.2011 року «Про підвищення рівнів соціального захисту громадян, які постраждали від чорнобильської катастрофи» позивачем на надано, як і не надано доказів відмови управління ПФУ у проведенні такого перерахунку.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За таких обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.
Звертаючись з вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 283,75 грн. позивач посилається на вимоги «Рекомендацій, щодо порядку застосування індексів інфляції у відповідності до Закону України " Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991.
Апеляційний суд зазначає, що відповідно до листа Мінпраці, Мінчорнобиля і Мінфіну України від 29.10.1992 №09-3751, якщо підприємством було невірно нараховано заробітну плату за роботу в зоні відчуження, то підприємство на підставі первинних документів має провести перерахунок заробітної плати згідно із законодавством, розраховану таким чином заробітну плату не індексують і не виплачують, а лише враховують при обчисленні.
Таким чином, підстав для стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі не вбачається, оскільки, як правильно встановлено судом, доказів, що на момент відрядження позивача діяла система підвищення тарифних ставок та преміювання не надано.
Стосовно вимоги щодо стягнення недоотриманої пенсії, апеляційний суд зазначає, що як вбачається з позовної заяви, позивач перебуває на пенсійному обліку в Голосіївському районному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві, при цьому за призначенням пенсії за ЗУ «Про статус і соціальний захистгромадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не звертався.
Разом з тим, до повноважень відповідача не входить призначення, нарахування та виплата пенсії, при цьому реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення відноситься до компетенції Пенсійного фонду України.
Стосовно відшкодування моральної шкоди, то апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення вказаної вимоги, а також відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині, виходячи з наступного.
Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частина 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно з п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах по відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року № 4 у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Обов`язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивачем не надано жодних підтверджуючих документів (висновків експертів, медичних довідок) та обґрунтування нанесеної моральної шкоди. Діями або бездіяльністю відповідача не порушено жодних прав позивача та не спричинено невимовних душевних страждань. Неможливо встановити причинно-наслідковий зв`язок між діями або бездіяльністю відповідача та конкретними обставинами нанесення моральної шкоди. Отже вимоги щодо стягнення моральної шкоди є необґрунтованими, непідтвердженими та безпідставними.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні. Фактично, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи законність судового рішення, апеляційний суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, здійсненого судом першої інстанції. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИВ:
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 5 лютого 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.
В разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 1 липня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: