Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 127/20371/16-ц

провадження № 61-22751св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Староміський відділ державної виконавчої служби міста Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 січня 2017 року в складі судді Гриневича В. С. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 06 квітня 2017 рокув складі колегії суддів: Сопруна В. В., Медяного В. М., Матківської М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Староміський відділ державної виконавчої служби міста Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, про звільнення майна з-під арешту.

Позовна заява мотивована тим, що 19 січня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 9 800 дол. США зі сплатою 1 % на місяць з кінцевим терміном повернення до 17 січня 2010 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 19 січня 2005 року уклали договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору-купівлі продажу.

Державним виконавцем Староміського відділу Державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції (далі - Староміський ВДВС Вінницького МУЮ) 10 квітня 2015 року під час виконавчого провадження № 47183848 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 накладено арешт на майно (квартиру), що є предметом іпотеки.

Позивач вказував, що договір іпотеки був укладений 19 січня 2005 року, а постанова про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на все рухоме та нерухоме майно прийнята 10 квітня 2015 року, тобто пізніше ніж укладено договір іпотеки, тому банк має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження перед іншими кредиторами, оскільки інші обтяження на спірне нерухоме майно були накладені значно пізніше.

На підставі викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило звільнити з-під арешту, накладеного 10 квітня 2015 року в рамках виконавчого провадження № 47183848 Староміським ВДВС Вінницького МУЮ, іпотечне майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 січня 2017 року позов задоволено.

Звільнено з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця Староміського ВДВС Вінницького МУЮ Кадученком М. О. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10 квітня 2015 року у виконавчому провадженні № 47183848, квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1 378 грн витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» є обтяжувачем на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження, а тому спірна квартира має бути звільнена з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця від 10 квітня 2015 року.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 06 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що наявність арешту предмета іпотеки порушує права банку як іпотекодержателя на переважне перед іншими кредиторами право задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 ,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що право на звернення до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту належить особі, яка вважає себе власником спірного майна. ПАТ «КБ «ПриватБанк» не є власником або володільцем іпотечного майна.

ОСОБА_1 вважає, що у банка взагалі відсутнє право звертатися з даним позовом до суду.

Права іпотекодержателя при наявності інших обтяжень спірного майна задовольняються не шляхом звільнення цього майна з-під арешту, а пріоритетом задоволення його вимог.

Права позивача як іпотекодержателя спірного майна, не пов`язані ні з правом власності на майно, ні з правом володіння ним, тому вимоги банку про звільнення майна з-під арешту не ґрунтуються на законі і висновок суду про порушення прав банку накладенням арешту на майно є безпідставним.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2017 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

14 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 19 січня 2005 року між Відкритим акціонерним товариством «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 10 378 дол. США на наступні цілі: купівлю нерухомості - 9 800 дол. США, а також 307 дол. США - на сплату страхових платежів та 271 дол. США - особисте страхування, зі сплатою 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 17 січня 2010 року включно.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань між сторонами було укладено іпотечний договір від 19 січня 2005 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору-купівлі продажу.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2015 року у справі №127/27367/14-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 19 січня 2005 року в розмірі 7 162,78 дол. США, що за курсом 13,22 грн за один долар США, встановленим службовим розпорядженням Національного банку України від 20 серпня 2014 року, складає 94 691,95 грн, а також 946,92 грн у відшкодування понесених позивачем судових витрат по сплаті судового збору.

Постановою державного виконавця Староміського ВДВС Вінницького МУЮ від 10 квітня 2015 року, відкрито виконавче провадження № 47183848 з виконання виконавчого листа № 127/27367/14, виданого 02 березня 2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу в розмірі 95 638,87 грн.

Державним виконавцем Староміського ВДВС Вінницького МУЮ 10 квітня 2015 року винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якої накладено арешт на все майно, що належить боржнику - ОСОБА_1

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною другою статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час винесення постанови про арешт майна боржника) визначено, що державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов`язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника.

Відповідно до положень частини третьої статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз`яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» (частина восьма статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку».

Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

При цьому за змістом частини шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

З аналізу змісту статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України вбачається, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Матеріали справи не містять доказів звернення банку до виконавчої служби зі заявою про накладення арешту на усе майно боржника для виконання рішення суду про стягнення боргу.

Як встановлено судами, право застави (іпотеки) у ПАТ КБ «ПриватБанк» виникло з 19 січня 2005 року, разом з тим арешт на спірну квартиру державним виконавцем було накладено значно пізніше, а саме 10 квітня 2015 року, що підтверджується вище зазначеною постановою державного виконавця від 10 квітня 2015 року ВП №47183848.

Разом з тим, іпотекодержатель має переважне право на задоволення його вимог про стягнення боргу з боржника шляхом звернення стягнення на заставлене майно.

Отже, арешт іпотечного майна унеможливлює виконання рішення суду в інший спосіб, ніж стягнення боргу, зокрема у спосіб, визначений Законом України «Про іпотеку».

Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) обумовлено випадки, підстави та порядок зняття арешту з майна.

Зокрема, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодження або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований.

У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз`яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна (частина четверта статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про звільнення майна, що є предметом іпотеки, з-під арешту, накладеного 10 квітня 2015 року державним виконавцем Староміського ВДВС Вінницького МУЮ.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Під правоздатністю пред`являти позови, вимагати відшкодування шкоди й домагатися рішення суду розуміється право подання позову у суд, який наділений повноваженнями розглядати питання фактів й права, що стосуються конкретного спору, з метою постановлення рішення, що матиме обов`язкову силу (рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року у справі «ЛеКонт, Ван Левен і Де Мейєр проти Бельгії»).

ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії»).

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк» є обтяжувачем на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження, а тому його вимоги про звільнення квартири з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця від 10 квітня 2015 року є пріоритетними.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що права позивача як іпотекодержателя спірного майна, не пов`язані ні з правом власності на майно, ні з правом володіння ним, тому вимоги банку про звільнення майна з-під арешту на законі не ґрунтуються, оскільки наявність арешту предмета іпотеки порушує права ПАТ КБ «ПриватБанк» як іпотекодержателя на переважне перед іншими кредиторами право задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська