КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 753/20404/18-ц

Апеляційне провадження 22-ц/824/8872/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

при секретарі Борисенко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Трусової Т.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків,

в с т а н о в и в :

у жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі батька ОСОБА_1 в період з 01.08.2019 до 31.08.2019 до Турецької Республіки без дозволу матері ОСОБА_2

В обґрунтування позову зазначав, що перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі від якого має сина ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу дитина проживає з матір`ю. Відповідач чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином, у тому числі і щодо спільного відпочинку на межами України. У 2018 році він придбав ваучер на відпочинок у Єгипті та квитки на літак, проте відповідач не надала дозвіл на виїзд дитини. Він бажає забезпечити сину відпочинок на морі у Турецькій Республіці для оздоровлення з організацією екскурсій для розширення кругозору, проте відповідач добровільно не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон і у цьому році. Вважає, що відмова відповідачки надати згоду на виїзд дитини за кордон не відповідає інтересам дитини та порушує її права.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.03.2019 позов задоволено. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі батька ОСОБА_1 на період з 01.08.2019 до 31.08.2019 до Турецької Республіки без згоди та супроводу матері ОСОБА_2

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Посилається на неправильне застосування норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не звернув уваги на відсутність у справі доказів про те, що позивач звертався до неї із проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон із зазначенням країни, до якої має виїхати дитина та терміну перебування у цій країні. У матеріалах справи відсутні докази направлення їй позивачем відповідної заяви, а тому права позивача не є порушеними. Вона не оспорює право позивача на спілкування з сином та проведення з ним спільного відпочинку. Суд не врахував, що син сам не бажає їхати з батьком, оскільки останній ввів його в оману, говорив сину, що вони поїдуть на відпочинок удвох, а насправді він збирається їхати із своєю цивільною дружиною.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін посилаючись на законність та обґрунтованість рішення. Зазначає, що апелянт надає неправдиву інформацію про своє місце проживання. Місцем проживання зазначає будинок, який не введений в експлуатацію, а відтак вся поштова кореспонденція, направлена за адресою, вказаною відповідачкою повертається без вручення. Рішенням суду місце проживання дитини не визначалося, син залишився проживати з матір`ю, хоча за висновком органу опіки і піклування доцільніше сину проживати з батьком. Вважає доводи апеляційної скарги про те, що між цивільною дружиною та неповнолітнім ОСОБА_3 відбувся конфлікт є необґрунтованими та не відповідають обставинам справи та доказами не підтверджені. Відповідач чинить перешкоди батьку у спілкуванні з сином, відмовляється надати рахунок, на який би відповідач перераховував кошти на утримання дитини, не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон. Крім того вказує, що в апеляційній скарзі не зазначено жодного порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_5 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 30.08.2008 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20.06.2017 шлюб між сторонами розірвано.

Після розірвання шлюбу малолітній син сторін залишився проживати з матір`ю.

31.01.2019 позивач забронював у туристичній агенції «Гоінг ту Гоу» туристичні послуги на дві особи - себе та сина, а саме: відпочинок у Турецькій Республіці у готелі в період з 13.08. по 20.08.2019, авіаквитки, страхування, трансфер, вартістю 1 877 євро.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що виїзд дитини на оздоровлення та відпочинок за межі України відповідає інтересам дитини, а ненадання такого дозволу з боку матері порушує права позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Згідно з ч. 7, 8 СК Українидитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст. 141 ЦПК Українимати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК Українипитання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно з ч. 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XIIта Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Відповідно до пункту 3 цих Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.

Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку.

Позивач просив надати дозвіл на тимчасовий виїзд до Турецької Республіки неповнолітнього сина у період з 01.08.2019 до 31.08.2019, вказуючи на те, що ним здійснено раннє бронювання виїзду.

При розгляді справи у апеляційній інстанції позивач надав документи про підтвердження туру з 20 по 27 серпня 2019 року.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції Україниє частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини при вирішенні сімейних спорів.

Не надання відповідачкою дозволу на виїзд дитини за межі України разом з батьком позбавляє неповнолітнього ОСОБА_3 можливості провести відпочинок на морі та оздоровитися.

Відповідач не надала будь - яких доказів про те, як вона організувала літній відпочинок сина. Вказуючи на те, що син сам не бажає їхати на відпочинок з батьком відповідач також не надала будь - яких доказів, які б підтверджували такі доводи.

З матеріалів справи вбачається, що у 2018 році позивач також придбав ваучер на відпочинок у Єгипті та квитки на літак, проте відповідач не надала дозвіл на виїзд дитини.

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що права позивача не порушені та, у разі, якщо б він до неї звернувся із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за межі України, вона б добровільно надала такий дозвіл не відповідають дійсності.

Матеріали справи містять документи як про країну, у яку позивач просить надати дозвіл на виїзд сина, так і про період перебування у цій країні. За відсутності спору відповідач мала достатньо часу для надання нотаріально посвідченої згоди на виїзд сина за межі України, проте таких дій не вчинила.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального законодавства і не може бути скасована з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 03.07.2019.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

О. Ф. Мазурик