Справа № 454/1641/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/811/1133/19 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Фермерського господарства « Бурка В.В.» на заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 08 лютого 2019 року у справі за позовом Фермерського господарства « Бурка В.В.» до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року фермерське господарство «Бурка В. В.» звернулось до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Сокальського районного суду Львівської області про відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 08 лютого 2019 року відмовлено в задоволенні позову Фермерського господарства « Бурка В.В.» до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду оскаржило Фермерське господарство «Бурка В.В.».

Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим.

Вказує, що судом не належним чином було з`ясовано, чи було порушено Галицьким районним судом міста Львова норми процесуального права при розгляді його позову, проігноровано той факт, що Галицький районний суд м. Львова відноситься до органів державної влади, а також, що ним було порушено гарантовано конституцією права на захист права позивача на захист.

Звертає увагу, що судом жодним чином не спростовано доводів позовної заяви та не зазначено, якими саме доказами позивач мав обґрунтувати заявлені позовні вимоги.

Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 08 лютого 2019 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження виходячи з наступних підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково;

Судом встановлено, що ухвалою судді Галицького районного суду м.Львова від 21.12.2015р. позовну заяву ФГ «Бурка В.В.» до УДВС Головного управління юстиції у Львівській області та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди визнано неподаною та повернуто позивачу.

ФГ «Бурка В.В.», вважаючи вищезгадану ухвалу незаконною та такою, якою йому завдано моральної шкоди звернулося до Сокальського районного суду Львівської області з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Сокальського районного суду Львівської області про відшкодування моральної шкоди.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вважав, що вказаний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, однак, колегія скддів не може погодитись з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» та у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Стаття 124 Конституції України закріплює, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.

Судова юрисдикція це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Відповідно до вимог статті 15 ЦПК України, якою керувався суд і яка була чинною на час ухвалення судового рішення, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Аналогічна норма міститься й у статті 19 чинного ЦПК України.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Статтями 1, 12 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) було передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно зі встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає приписам статті 4 ГПК України, а правовідносини, з яких виник цей спір, мають господарський характер.

Стаття 4 ГПК України передбачає право юридичної особи на звернення до господарського суду.

У вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і спір господарськими, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України (далі ГК України).

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Статтею 2 ГК України передбачено, що учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи (частина перша статті 1 Закону України «Про фермерське господарство»).

Відповідно до статті 1 Положення «Про Державну казначейську службу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Спори, що виникають між юридичними особами та органами влади, при реалізації ними своїх повноважень, за своїм суб`єктним складом підвідомчі господарським судам.

Господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб`єктами господарської діяльності, а також спори, пов`язані, зокрема, з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктом публічно-правових відносин, за умови, що такі вимоги не об`єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб`єктним складом підпадають під дію статті 4 ГПК.

Майнові відносини (у розумінні статті 4 ГК України) суб`єктів господарювання з юридичними особами, у тому числі тими, що не є суб`єктами господарювання (органами державної влади), регулюються ГК та ГПК України.

Такий висновок узгоджується з висновком, викладеним в постановах Великої палати Верховного Суду від 15 березня 2018 року в справі № 461/1930/16-ц (провадження № 14-60цс18), від 13 березня 2019 року в справі № 459/1146/16-ц (провадження № 61-32095св18) та постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року в справі № 454/1668/17 (провадження № 61-15046сво18),

Ураховуючи те, що ФГ «Бурка В. В.» заявило вимогу до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України лише про відшкодування моральної шкоди, заподіяної діями суб`єкта владних повноважень, така вимога не об`єднана з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб`єктним складом така вимога повинна розглядатися в порядку господарського судочинства.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що Сокальського районного суду Львівської області від 08 лютого 2019 року не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України та ухвалене з порушенням норм процесуального права, що в силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, ч. 2 ст. 377 ЦПК України є підставою для його скасування із закриттям провадження у справі.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст. 367, ст. 368, п. 4 ч. 1 ст. 374, ч.ч. 1, 2 ст. 377, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства « Бурка В.В.» задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 08 лютого 2019 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Фермерського господарства « Бурка В.В.» до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди - закрити

Ухвалаапеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної ухвали.

Повний текст ухвали складено 01 липня 2019 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.