Постанова

Іменем України

24 червня 2019 року

м. Київ

справа № 635/7428/15-ц

провадження № 61-33252св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 23 листопада 2016 року у складі судді Бобко Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 24 січня 2017 року у складі колегії суддів: Бурлака І. В., Карімової Л. В., Малінської С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування за законом.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належить 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності за законом, посвідченого Другою харківською державною нотаріальною конторою 07 серпня 2014 року за № 1-642. Інша 1/2 частини цього будинку належить її бабі ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою харківською державною нотаріальною конторою 31 липня 1969 року за № 1474. У її баби було дві дочки, її мати ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт Пісочин Харківського району Харківської області померла її баба ОСОБА_4 , яка залишила заповіт, за яким все належне їй майно на момент смерті заповідала своєму онуку ОСОБА_2 . Після смерті її баби ОСОБА_4 відкрилася спадщина на 1/2 частини вказаного житлового будинку. У встановлений законом строк для прийняття спадщини, дочки померлої та онук подали до Другої харківської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на момент смерті баби були непрацездатні за віком та мали право на обов`язкову частку у спадщині - не менше двох третіх часток, які б належали їм при спадкуванні за законом, тобто обов`язкова частка становить 1/4, але ні її мати, ні відповідачі свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 не отримували. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_5 , заповіту вона не залишила. Після її смерті залишилась спадщина на 1/6 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Спадкоємцями першої черги за законом стали вона та її батько ОСОБА_6 , який прийняв спадщину фактично, так як на момент смерті дружини був зареєстрований у спадковому будинку разом із нею. ІНФОРМАЦІЯ_3 в смт Пісочин Харківського району Харківської області помер її батько ОСОБА_6 , заповіту він не залишив. Після його смерті залишилася спадщина 1/6 частини вказаного житлового будинку. Вважає, що вона є єдиною спадкоємицею за законом після смерті померлого батька, оскільки прийняла спадщину шляхом подачі до Другої харківської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Нотаріусом відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого батька, так як нею не подано документ, що підтверджує право власності спадкодавця на спадкове майно. Відповідачі приховують документи на спадкове майно та не дають згоду на оформлення спадщини. Протягом двадцяти років спадковим майном не цікавляться, господарський догляд не здійснюють, оплату комунальних послуг та інших податків не сплачують. Свідоцтво про право на спадщину відповідачі не отримували.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати за нею право власності на 1/6 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з надвірними будівлями житловою площею 70,80 кв. м, загальною - 105,80 кв. м у порядку спадкування за законом після смерті батька, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про усунення від спадкування.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 бажає отримати обов`язкову частку в будинку, яка раніше належала їй та його покійній бабі ОСОБА_4 . Зазначив, що за життя ОСОБА_4 , батьки ОСОБА_1 та сама вона не тільки ухилялись від утримання та допомоги спадкодавцю, а й навмисно з метою вижити спадкодавця знущались над нею, постійно безпідставно ображали її, не давали брати воду зі своєї криниці, не дивлячись на її прохання, у якої не було своєї криниці, розібрали дворову вбиральню при відсутності вбиральні в частині будинку ОСОБА_4 , не дозволяли користуватись льохом, у будівництві якого баба приймала участь.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив усунути ОСОБА_1 від права на спадкування 1/9 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з надвірними будівлями, житловою площею 70,80 кв. м, загальною - 105,80 кв. м у порядку спадкування за законом після смерті її батька, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 23 листопада 2016 року, з урахуванням ухвали Харківського районного суду Харківської області від 08 грудня 2016 року про виправлення описок, позов ОСОБА_1 задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частини житлового будинку житловою площею 70,80 кв. м, загальною - 105,80 кв. м із надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_7 у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 , що підтверджується матеріалами спадкової справи. Крім того, позивач частково отримала спадщину після смерті батька, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом від 07 серпня 2014 року, посвідчене державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Омельницькою Н. В. на 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 не є спадкоємцем після смерті своєї ОСОБА_4 , а тому у неї було обов`язку з її утримання у розумінні вимог статті 528 ЦК УРСР, який діяв на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , у зв`язку із чим, позовні вимоги за зустрічним позовом є безпідставними. ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність у ОСОБА_6 (батька позивача) обов`язку з утримання своєї матері ОСОБА_4 , підтвердженого у судовому порядку, що є необхідною умовою для застосування частини другої статті 528 ЦК України у редакції 1963 року.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 24 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 у встановлений статтею 1270 ЦК України шестимісячнийстрок звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, проте свідоцтво про право на спадщину не отримала з причин, які не залежать від неї, а отже, за відсутності у неї правовстановлюючих документів, правильними є висновки про визнання за нею права власності на спадкове майно. Належних та допустимих доказів для усунення від права на спадкування ОСОБА_1 після смерті її батька, виходячи з вимог частини 5 статті 1224 ЦК України, матеріали справи не містять і в суді апеляційної інстанції, крім пояснень ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , їх не надано.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У лютому 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Харківського районного суду Харківської області від 23 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 24 січня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що ОСОБА_4 вже давно померла ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а ОСОБА_1 , зловживаючи своїм правом, бажає привласнити собі майно не дивлячись на її нелюдське відношення до бабусі при житті.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано указану справу до Верховного Суду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 07 серпня 2014 року ОСОБА_1 на праві власності належить 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1 . Інша 1/2 частини належала ОСОБА_4 . За життя 31 травня 1996 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким на випадок смерті все своє майно, де б воно не було та і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право, заповідала своєму онуку ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Після її смерті відкрилась спадщина, а саме на 1/2 частини зазначеного будинку.

Спадщину прийняли дочки померлої: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , які є спадкоємцями за законом на обов`язкову частку та онук ОСОБА_2 , який є спадкоємцем за заповітом.

На час відкриття спадщини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , досягли пенсійного віку.

Оскільки на час смерті ОСОБА_4 , дочки ОСОБА_5 та ОСОБА_3 були єдиними спадкоємцями першої черги за законом, їх обов`язкова частка у спадщині після смерті ОСОБА_4 на 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 складає по 1/6 частини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 , після смерті якої залишилася спадщина на 1/6 частини спірного житлового будинку, яку фактично прийняв чоловік померлої ОСОБА_6 , оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6 , після смерті якого відкрилася спадщина на 1/6 частини спірного житлового будинку, яку прийняла його дочка ОСОБА_1 , шляхом звернення у встановлений законом строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Постановою нотаріуса Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20 травня 2015 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Права та обов`язки, які не входять до складу спадщини, передбачені положеннями статті 1219 ЦК України.

Отже, об`єктами спадщини за ЦК України є права та обов`язки, які належали особі на час смерті, крім тих, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що ОСОБА_1 у встановлений законом строк прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_6 , який у свою чергу прийняв спадщину на 1/6 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_5 , яка на підставі статті 535 ЦК УРСР прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 , суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про задоволення вимог ОСОБА_1

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність у справі, що переглядається, підстав для скасування судових рішень, оскільки ОСОБА_1 у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька, проте від незалежних від неї обставин не має змоги отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки у неї відсутні правовстановлюючі документи, а отже, обраний нею спосіб захисту своїх прав є ефективним.

При цьому правильними є висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про усунення ОСОБА_1 від права на спадкування, оскільки із змісту статті 528 ЦК УРСР, яка діяла на день відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , та статті 1224 ЦК України, чинної на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 , убачається, що усунена від права на спадкування за законом може бути лише особа, яка є спадкоємцем після смерті спадкодавця. Зазначена норма закону визначає підстави та порядок усунення особи від права на спадкування після конкретного спадкодавця, а не позбавлення права бути спадкодавцем взагалі як частини цивільної правоздатності фізичної особи. Прийняття рішення про усунення особи від права на спадкування стосується лише чітко визначеного випадку спадкового правонаступництва і не позбавляє цю особу претендувати на спадщину після смерті інших спадкодавців.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 були ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (спадкоємці за законом), а також ОСОБА_2 (спадкоємець за заповітом).

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 були ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Таким чином, ОСОБА_1 не є спадкоємцем після смерті своєї баби ОСОБА_4 , а тому в неї не виникає обов`язку по її утриманню у розумінні вимог статті 528 ЦК УРСР, який діяв на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , що свідчить про безпідставність та необґрунтованість зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_1 не можна усунути від права на спадкування після смерті ОСОБА_4 , у зв`язку з тим, що вона не є її спадкоємцем, позивач звернулася до суду із позовом щодо спадкового майна належного її батьку, який успадкував 1/6 частини домоволодіння після смерті ОСОБА_5 .

Отже, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно врахував, що причиною звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно стала неможливість оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності у неї правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Інші доводи касаційної скарги, які стосуються переоцінки доказів, що згідно з вимогами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції, висновків судів не спростовують.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії»), від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 05 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 09 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії ») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржувані рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права, і зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 23 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик