Постанова

Іменем України

24 червня 2019 року

м. Київ

справа № 720/412/16-ц

провадження № 61-19811св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державна казначейська служба України,

треті особи, які не заявляють самостійний вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 , відділ державної виконавчої служби Новоселицького районного управління юстиції,

особа, яка подавала апеляційну скаргу, - Сторожинецька місцева прокуратура,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 24 січня 2017 року у складі колегії суддів: Міцнея В. Ф., Височанської Н. К., Лисака І. Н.

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року позивач звернувся з позовом до суду, в якому зазначив, що вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 04 лютого 2011 року по кримінальній справі №1-26/2011 ОСОБА_2 визнаний винним в скоєні злочину, передбаченого частиною третьою статті 185 КК України, йому призначено покарання у виді трьох років один місяць позбавлення волі. Він у цій кримінальній справі визнаний потерпілим, та в рамках розгляду справи встановлено, що йому була нанесена майнова шкода шляхом крадіжки в сумі 3 000 грн.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 30 жовтня 2013 року по цивільній справі №2-858/13 стягнуто з ОСОБА_2 на його користь 3 000 грн відшкодування майнової шкоди та 300 грн витрат, понесених на оплату послуг адвоката.

В грудні 2013 року він направив до Новоселицького відділу державної виконавчої служби заяву про стягнення боргу з ОСОБА_2 . Однак, рішення суду не було виконано, не стягнуто з боржника на його користь суму нанесеної шкоди.

Позивач вважає, що відповідно до вимог статті 1177 ЦК України майнова шкода, завдана фізичній особи внаслідок злочину, відшкодовується державою у випадку, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною.

З урахуванням наведеного, позивач просив суд стягнути з Державного казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на його користь 3 300 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області, у складі судді Вівчар Г. А., від 19 травня 2016 року позов задоволено частково, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3 000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що держава у відповідності до статті 1177 ЦК України взяла на себе зобов`язання відшкодувати шкоду потерпілому від злочину у випадку неможливості стягнення коштів з боржника (засудженого), а тому є всі правові підстави для стягнення з Державного казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3 000 грн.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 24 січня 2017 року апеляційну скаргу Сторожинецької місцевої прокуратури задоволено. Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 19 травня 2016 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, відмовлено.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що положення статті 1177 ЦК України передбачають можливість компенсації шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, за рахунок Державного бюджету України виключно у випадках та порядку, передбачених законом. Проте, на момент розгляду справи у суді законодавством не встановлено порядку відшкодування шкоди фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 24 січня 2017 року і залишити в силі рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 19 травня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статті 1177 ЦК України, безпідставно переглянув судове рішення за апеляційною скаргою прокурора, незаконно скасував правильне рішення суду першої інстанції.

Відзивів на касаційну скаргу не надходило

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

05 квітня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу передано до Верховного Суду і 07 червня 2019 року розподілено судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 04 лютого 2011 року по кримінальній справі №1-26/2011 ОСОБА_2 визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною третьою статті 185 КК України, йому призначено покарання у виді трьох років один місяць позбавлення волі. Потерпілим у цій кримінальній справі визнано ОСОБА_1 , якому нанесена майнова шкода шляхом крадіжки у розмірі 3 000 грн.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 30 жовтня 2013 року по цивільній справі №2-858/13 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 000 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди та 300 грн витрат, понесених на оплату послуг адвоката.

Виконавчий лист по справі №2-858/13 був виданий 10 листопада 2013 року. 13 січня 2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Новоселицького районного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа.

З дослідженого судами виконавчого провадження № 41442416 з примусового виконання виконавчого листа №2-858/13 встановлено, що в процесі виконання рішення суду вчиненні заходи щодо встановлення, чи є зареєстрованим за боржником майно, на яке можливо накласти арешт, шляхом направлення запитів до державних установ та виїздом за місцем реєстрації боржника. Актом державного виконавця від 14 квітня 2014 року встановлено, що боржник не проживає за адресою: с. Мамалига Новоселицького району . Ця обставина підтверджена також довідкою сільської ради с. Мамалига Новоселицького району від 14 травня 2014 року.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Новоселицького районного управління юстиції у виконавчому провадженні № 41442416 повернуто виконавчий лист стягувачу ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю боржника за місцем реєстрації та відсутністю майна боржника, на яке можливо звернути стягнення.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормами статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідно до статті 1177 ЦК України (у редакції закону від 16 травня 2013 року) шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Положення цієї статті передбачають можливість компенсації шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, за рахунок Державного бюджету України виключно у випадках та порядку, передбачених законом.

Проте, на теперішній час у національному законодавстві відсутній відповідний нормативно-правовий акт, який визначає такий порядок відшкодування шкоди.

В ухвалі Європейського суду з прав людини від 30 вересня 2014 року у справі «Петро Якович Петльований проти України», заява № 54904/08, суд зауважив, що відповідно до ЦК України питання державної компенсації жертвам злочину врегульовано таким чином, що будь-яка вимога про таку компенсацію є умовною. Зокрема, умови, передбачені у статті 1177 ЦК України, полягають у тому, що вони мають бути встановлені окремим законом, який не було прийнято до цього часу. Такий закон має також містити процедуру присудження та сплати компенсації. Ясно видно з цих застережень, що право на компенсацію з боку держави жертвам злочину, передбачене вищевказаною статтею ЦК України, ніколи не було призначене, щоб бути безумовним. Практика національних судів підтверджує, що за відсутності закону, який формулює такі положення, право на компенсацію не може виникнути згідно статті 1177 ЦК України, як окремо взятої.

Механізм відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України на сьогодні законодавчо визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Водночас цей Закон передбачає можливість відшкодування шкоди, завданої правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України лише у випадку, коли правопорушення вчинено спеціальним суб`єктом (правоохоронним органом, органом прокуратури, судом) і набуло вигляду незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою тощо.

Порядок відшкодування шкоди потерпілим від злочину за рахунок коштів Державного бюджету України законом не визначений.

Відповідно до статей 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року, у редакції, чинній на час розгляду судами справи, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Подібні положення містять статті 12, 81 чинної редакції ЦПК України.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, правильно інтерпретувавши положення статті 1177 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, оскільки держава Україна не гарантує безумовного права потерпілого на відшкодування шкоди, завданої злочином, а умови і порядок відшкодування такої шкоди державою не визначені, отже ОСОБА_1 не мав законних сподівань на отримання вказаного відшкодування.

Перегляд справи апеляційним судом рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою прокурора, який виступав учасником кримінальної справи та обґрунтував свою участь у цивільній справі необхідністю захисту інтересів держави, що пов`язані із витрачанням коштів державного бюджету, не може вважатись таким, що проведений з порушенням гарантій реалізації права на справедливий суд.

Доводи касаційної скарги не свідчать про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права при розгляді справи.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням наведеного, рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 24 січня 2017 року є такими, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович