Постанова

Іменем України

27 червня 2019 року

м. Київ

справа № 545/3735/16

провадження № 61-22866св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «УкрСиббанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «УкрСиббанк» на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 23 лютого 2017 року у складі судді Стрюк Л. І. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 30 березня 2017 року у складі колегії суддів Мартєва С. Ю., Гальонкіна С. А., Хіль Л. М.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просило: звернути стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки від 16 червня 2007 року, шляхом надання АТ «УкрСиббанк» як іпотекодержателю з вищим пріоритетом права продажу від свого імені предмета іпотеки - житлового будинку та земельної ділянки площею 0,1476 га, розташованих по АДРЕСА_1, що зареєстровані за ОСОБА_4 , зодовольнивши за рахунок продажу вимоги за кредитним договором від 16 червня 2007 року на загальну суму 143 564,28 доларів США та 1 341 055,39 грн; встановити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації за домовленістю сторін, відповідно до п. 1.1 договору іпотеки: 545 150 грн, з яких: вартість житлового будинку 456 000 грн, вартість земельної ділянки - 89 150 грн; встановити, що вимоги ВАТ «Морський транспортний банк» в особі філії ВАТ «Морський транспортний банк» мають нижчий пріоритет на нерухоме майно - житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1476 га, розташовані по АДРЕСА_1 , що зареєстровані за ОСОБА_4 , та підлягають задоволенню в розмірі 15 774,49 грн після повного задоволення вимог АТ «УкрСиббанк» за кредитним договором від 16 червня 2007 року.

Позов мотивовано тим, що 16 червня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, за умовами якого остання передала в іпотеку житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1476 га, розташовані по АДРЕСА_1, - у забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_5 за кредитним договором від 16 червня 2007 року.

Відповідно до умов кредитного договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 54 500 доларів США. Проте останній не виконував умов договору, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 143 564,28 доларів США та 1 332 878,14 грн.

Іпотекодавець ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцями її майна є діти - ОСОБА_1 ., ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які в установленому законом порядку прийняли спадщину, проте ухиляються від отримання свідоцтва про право на спадщину.

З урахуванням наведеного та посилаючись на частину третю статті 23 Закону України «Про іпотеку» банк вважає, що спадкоємці майнового поручителя мають нести відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання у зв`язку з його порушенням боржником в межах вартості предмета іпотеки.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 23 лютого 2017 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 30 березня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що будь-яких доказів на підтвердження зазначеної у позові заборгованості ОСОБА_5 перед позивачем за кредитним договором від 16 червня 2007 року суду не надано.

Позивачем не виконано процесуального обов`язку щодо доведення тих обставин, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог, зокрема не надано усіх необхідних документів для встановлення юридичних фактів та відповідних їм правовідносин, зокрема доказів на підтвердження факту дати смерті іпотекодавця, кола спадкоємців та правонаступництва відповідачів прав та обов`язків останньої, ухилення їх від отримання свідоцтва про право на спадщину, не надано доказів правонаступництва публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» прав та обов`язків акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», який є стороною договору іпотеки та інших доказів, необхідних для правильного вирішення спору.

У частині встановлення нижчого пріоритету вимог ВАТ «Морський транспортний банк» в особі філії ВАТ «Морський транспортний банк» - позов не підлягає задоволенню, оскільки пред'явлений до неналежного відповідача та стосується прав і обовязків особи, яка не є стороною у справі.

Крім наведеного, суд апеляційної інстанції виходив з того, що контрпродуктивне ведення справи представниками позивача (незазначення усіх спадкоємців, як відповідачів, письмові суперечки із судом, неподання необхідних правовстановчих документів або їх копій, розрахунків боргу, копії судового рішення щодо боржника, копій вимог боржникові й поручителю та ін. свідчить або про службову недбалість, або про бажання приховати певні обставини, за яких у позові може бути відмовлено.

За таких обставин апеляційний суд вважав, що висновок місцевого суду про недоведеність позову відповідає вимогам закону і матеріалам справи, а рішення постановлено із дотриманням норм чинного законодавства, тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк», не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені рішення з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не дотримано норми процесуального права щодо з`ясування фактичних обставин справи та змісту спірних правовідносин сторін.

Так, грошова вимога позивача виникла на підставі кредитного договору, у змісті позову зазначено розмір заборгованості в розрізі платежів станом на 20 жовтня 2016 року, обов`язок іпотекодавця виник на підставі іпотечного договору. Таким чином, суд в першу чергу повинен був встановити зміст спірних правовідносин - чи є відповідачі спадкоємцями та яка їх позиція з цього приводу. Якщо відповідачі є неналежними - суд повинен був зазначити про це у змісті судового рішення.

Суд мав встановити підставу виникнення прав та обов`язків, яким є договорів іпотеки та перевірити обставини його дії чи припинення.

Разом з тим, оскаржувані судові рішення не містять жодного посилання на припинення договорів, що враховуючи презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України) свідчить про те, що вони діють.

Таким чином, заявник вважає, що письмовими доказами підтверджено наявність грошових зобов`язань.

При цьому, враховуючи загальні принципи доказування спростування розміру заявлених вимог входить насамперед до обов`язку відповідачів. Банком визначено конкретні суми заборгованості в розрізі платежів, які виникли на підставі кредитного договору з вимогою звернути стягнення на майно, яке є предметом іпотеки. Разом з тим, відповідачами не надано жодного письмового доказу на спростування грошової вимоги (відсутність підстав виникнення, заперечення щодо розміру, докази виконання тощо).

Підставою для відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки є припинення договору іпотеки. Разом з тим, обставин його припинення судами не встановлено. Жодного висновку про те, чи порушено права АТ «УкрСиббанк» відповідачами, оскаржувані рішення не містять.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.Отже, отримання або ухилення від отримання цього документу не стосується предмету спору в даному судовому процесі, адже статусу спадкоємця за статтею 1268 ЦК України неповнолітні громадяни набувають автоматично. Свідоцтво про право на спадщину є правовстанавлюючим документом, яким оформлюється успадковане майно, а не підтверджується факт прийняття спадщини.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за вищевказаною касаційною скаргою та витребувано справу із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведених норм, касаційну скаргу разом з цивільною справою передано до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Установлено, що 16 червня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, за умовами якого остання передала в іпотеку житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1476 га, розташовані по АДРЕСА_1, - у забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 за кредитним договором від 16 червня 2007 року.

У справі, яка є предметом розгляду, банк пред`явив вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки до відповідачів, як до спадкоємців іпотекодавця, в рахунок погашення невиконаного Поспєховим І. В. основного зобов`язання - заборгованість по кредитному договору.

Приписи статей 1281 і 1282 ЦК України та статті 23 Закону України «Про іпотеку» регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема і в зобов`язаннях, забезпечених іпотекою. За змістом цих приписів: 1) у разі переходу права власності на предмет іпотеки у порядку спадкування право іпотеки є чинним для спадкоємця; 2) спадкоємець, до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця; 3) спадкоємець (фізична особа) не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником такий спадкоємець відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки; 4) спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього; 5) кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом 6 місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги; 6) наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги.

Статтею 179 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи) передбачено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу.

Надання доказів на підтвердження доводів і обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, є обов`язком саме позивача, при цьому суд, за відповідним клопотанням сторони, може зобов`язати позивача надати певні докази, якщо це необхідно для забезпечення об`єктивного розгляду справи, і ненадання їх за вимогою суду або не реагування на вимогу суду є неналежним виконанням процесуальних прав та свідчить про те, що позивач не вчиняє активних дій для доведення обґрунтованості своїх вимог перед судом.

У справі, яка є предметом перегляду, позивач був заздалегідь поінформований місцевим судом про необхідність подання суду належних і допустимих доказів на підтвердження викладених у позові обставин, зокрема доказів на підтвердження зазначеної у позові заборгованості ОСОБА_5 за основним зобов`язанням, розрахунків боргу, копії судового рішення щодо боржника, копій направлених йому вимог, доказів на підтвердження факту смерті іпотекодавця ОСОБА_4 та правонаступництва відповідачів прав та обов`язків останньої, ухилення їх від отримання свідоцтва про право на спадщину, доказів правонаступництва ПАТ «УкрСиббанк» прав та обов`язків АКІБ «УкрСиббанк», який є стороною договору іпотеки та кредитного договору. Будь-яких заяв чи клопотань про витребування інформації щодо смерті іпотеко держателя, правонаступництва її прав і обов`язків судом, позивач не заявляв.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У разі ненадання відповідної інформації суд має право розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Врахувавши те, що позивач ухилився від надання суду належних і допустимих доказів на обґрунтування своїх позовних вимог, не довів їх переконливість, а також не довів обставини, на які посилався, як на підставу своїх вимог, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених банком позовних вимог.

Таким чином, суд першої інстанції, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи), дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог.

Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази (у тому числі у оригіналах згідно статті 64 ЦПК України, 2004 року) тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню.

Апеляційний суд, відповідно до вимог статті 303 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи), перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Доводи касаційної скарги про недослідження апеляційним судом поданих під час апеляційного розгляду справи доказів є безпідставними і необґрунтованими, оскільки додаючи до апеляційної скарги частину необхідних для вирішення справи документів, позивач не подав клопотання про їх приєднання до справи та поважність їх неподання суду першої інстанції жодним чином не мотивував.

При цьому, за правилами частини другої статті 303 ЦПК України(в редакції, чинній на момент розгляду справи) апеляційний суд вправі досліджувати лише ті докази, які: судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку; докази, в дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено; нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (поважність причин повинен довести скаржник).

Таким чином, суд апеляційної інстанції досліджує нові докази, якщо визнає, що вони не могли бути надані суду першої інстанції або відмова в їх прийнятті визнана необґрунтованою.

Процесуальний обов`язок доведення поважності причин неподання доказів суду першої інстанції, позивач під час розгляду справи не виконав, відповідного клопотання не заявляв, у зв`язку з чим у суду апеляційної інстанції не було правових підстав приймати до розгляду і досліджувати подані позивачем докази, які не були подані до суду першої інстанції та не були предметом дослідження і оцінки цього суду.

З доданих до апеляційної скарги копій документів вбачається, що майновий поручитель ОСОБА_5 - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 23 вересня 2010 року з ОСОБА_5 стягнуто заборгованість за кредитним договором рішенням, а даний позов про звернення стягнення на предмет іпотеки до відповідачів, яких банк вважає такими, що прийняли спадщину після ОСОБА_4 , подано до суду банком лише у листопаді 2016 року, тобто майже через сім років після смерті майнового поручителя. При цьому, жодного документального підтвердження, що саме відповідачі прийняли спадщину після майнового поручителя та успадкували його зобов`язання матеріали справи не містять і при зверненні до суду банком такі суду не подано.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на переоцінку доказів, необхідності вчинення дій щодо збирання і дослідження доказів, які не були предметом розгляду суду першої інстанції, та встановлення на підставі цих доказів обставин, які на думку позивача є підставою для задоволення позову до спадкоємців про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказані доводи касаційної скарги не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки в силу приписів статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків судів.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 23 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська