Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 520/14661/15-ц

провадження № 61-2348св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представники позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду м. Одеси в складі судді Васильків О. В. від 26 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області в складі колегії суддів: Парапана В. Ф., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М. від 10 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , у якому просила витребувати з чужого незаконного володіння останньої господарську споруду (сарай) площею 23 кв.м., позначену літ. «Г» у технічному паспорті від 21 січня 2010 року та садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є власником домоволодіння, що знаходиться за вищевказаною адресою, яке в цілому складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 32,3 кв.м., житловою площею 15,2 кв.м. житлового будинку літ. «2А», загальною площею 23,0 кв.м., житловою площею 10,1 кв.м., госспоруд літ. «Г, Б, в, Г» 1-4 огорожа, розташованого на земельній ділянці площею 547 кв.м., що підтверджується договором дарування від 17 вересня 2010 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 14630426 від 14 грудня 2013 року. У технічному паспорті на вказаний садибний (індивідуальний) житловий будинок від 21 січня 2010 року відображені дані про проведення технічної інвентаризації цього домоволодіння, а саме: фактична площа та стан наявних об`єктів (житлових будинків літ. «А» та господарських будівель та споруд літ. «Б» - літня кухня, літ. «Г, Г., В» - сарай та вартість об`єктів. Однак вона не має можливості здійснювати фактичне володіння господарською спорудою (сараєм) площею 23 кв.м., позначеним у технічному паспорті під лі. «Г», що входить до складу домоволодіння, оскільки зазначений сарай перебуває у фактичному володінні відповідача. Посилаючись на вказані обставини, позивач з підстав, передбачений статтею 387 ЦК України, просила задовольнити її позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів перебування спірного сараю літ. «Г» площею 23 кв.м. у володінні ОСОБА_4

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 липня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду про відмову в позові за його недоведеністю та необґрунтованістю, зазначив, що рішення місцевого суду ухвалено у відповідності до положень статей 212-215 ЦПК України 2004 року і підстав для його скасування, з мотивів викладених в апеляційній скарзі, немає.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 , через свого представника, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2016 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати зазначені судові рішення, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях не зазначено, з яких підстав вони не приймають надані позивачем правовстановлюючі документи, як докази права приватної власності ОСОБА_1 на сарай позначеного під літ. «Г» у технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 від 21 січня 2010 року. У свою чергу, суди попередніх інстанцій проігнорували, що в порушення вимог статті 60 ЦПК України 2004 року ОСОБА_4 не довела ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх заперечень, а саме відповідач не надала доказів (правовстановлюючих документів), які б підтверджували, що їй на праві приватної власності належить спірний сарай.

Узагальнені доводи заперечень на касаційну скаргу

У квітні 2017 року від ОСОБА_4 на адресу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у яких заявник просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін. Зазначає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги безпідставні.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано із Київського районного суду м. Одеси цивільну справу № 520/14661/15-ц.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Указана справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 17 вересня 2010 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , є власником домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке в цілому складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 32,3 кв.м., житловою площею 15,2 кв.м., житлового будинку літ. 2 А », загальною площею 23,0 кв.м., житловою площею 10,1 ксв.м., госспоруд літ. «Г,Б,В,Г», 1-4 огорожа, розташованого на земельній ділянці площею 547 кв.м.

Наведені обставини підтверджуються і витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 грудня 2013 року.

ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 23 серпня 2006 року управлінням ЖКГ Одеської міської ради, є власником квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 38,7 кв.м., в склад якої входить: жила кімната площею 10,7 кв.м., кухня площею 5,2 кв.м., вбиральня площкею 0,9 кв.м., веранда площею 1,7 кв.м., підсобне приміщення (комора) площею 20,2 кв.м.

Висновком будівельно-технічного експертного дослідження від 06 квітня 2015 року встановлено, що сарай площею 23 кв.м., що позначений під літ. «Г» у технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 21 січня 2010 року, який належить ОСОБА_1 , та підсобне приміщення, зазначене у технічному паспорті на квартиру АДРЕСА_3 станом на 25 травня 2006 року, яка належить ОСОБА_4 , не є однією і тією ж спорудою.

Площа сараю, що позначений під літ. «Г» у технічному паспорті та садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 становить 23 кв.м., а площа підсобного приміщення ОСОБА_4 складає 20,2 кв.м.

Суд також установив, що між сторонами вирішувався спір про усунення перешкод у користуванні майном.

Так, рішенням Київського районного суду м. Одеси, яке набрало законної сили, було відмовлено в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном господарською спорудою (сараєм) площею 23 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом звільнення від речей. Під час розгляду зазначеної справи, судом було встановлено, що позивач не довела підстави набуття нею права власності на спірне приміщення, не надала суду жодного доказу на підтвердження того, що їй належить саме спірне приміщення, так як всі попередні власники мали сарай «Г», який примикав до житлової будівлі, та не був самостійною окремою будівленю.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно частини першої статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями статті 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За положеннями статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Ураховуючи, що позивачем не надано доказів на підтвердження належності ОСОБА_1 речового права на спірний сарай, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в позові за його необґрунтованістю та безпідставністю.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун