Номер провадження: 22-ц/813/2036/19
Номер справи місцевого суду: 495/4718/15-ц
Головуючий у першій інстанції Боярський О.О.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

а також адвоката позивачів Сороколета С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 червня 2018 року за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Затоківської селищної ради, Відділу державної реєстрації Білгород-Дністровської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками шляхом визнання незаконними та скасування рішень Затоківської селищної ради, визнання незаконними договори купівлі-продажу та скасування реєстрації,-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області знаходилися наступні цивільні справи:

- справа №495/5088/16-ц за позовом Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради в інтересах територіальної громади смт. Затока м. Білгород-Дністровського Одеської області про визнання правочинів недійсними (а. с. 2-5 т. 1);

- справа №495/3053/15-ц за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно (а. с. 33-35 т. 1);

- справа №495/4718/15-ц за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Затоківської селищної ради, Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними державних актів на земельні ділянки та скасування державної реєстрації права власності (а. с. 4-10 т. 2).

В процесі судового розгляду справи позовні вимоги по вказаним цивільним справам неодноразово уточнювалися.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 липня 2016 року вказані цивільні справи були об`єднані в одне провадження, справі було присвоєно єдиний номер 495/4718/15-ц (а. с. 26-27 т. 5).

В процесі розгляду вказаних позовних заяв, у суді на розгляді залишилася цивільна справа за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Затоківської селищної ради, Відділу державної реєстрації Білгород-Дністровської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками шляхом визнання незаконними та скасування рішень Затоківської селищної ради, визнання незаконними договорів купівлі-продажу та скасування реєстрації, остання редакція якого знаходиться на а. с. 82-92 т. 8.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачі є власниками земельних ділянок у садовому товаристві «Січневець-3» Затоківська селищна рада м. Білгород-Дністровського Одеської області. Суміжними співвласниками земельних ділянок є відповідачі по справі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які на підставі рішень Затоківської селищної ради м. Білгород-Дністровського №1376, 1377 від 05.07.2013р. та №1896, 1897 від 17.04.2014р. отримали державні акти на право власності на земельні ділянки для індивідуального дачного будівництва з кадастровими номерами за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Підставою виникнення права власності на вказані земельні ділянки стало рішення Затоківської селищної ради від 23.12.2014р., яким було затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність відповідачів.

09 грудня 2015 року на підставі нотаріального посвідчених договорів купівлі-продажу відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відчужили спірні земельні ділянки на користь відповідача ОСОБА_7

Позивачі вважають, що оскаржувані рішення Затоківської селищної ради: №1376, 1377 від 05.07.2013р. та №1896, 1897 від 17.04.2014р. та рішення від 23.12.2014р. про затвердження проекту землеустрою є частково недійсними і такими, що порушують права та інтереси позивачів, суперечать громадським та приватним інтересам, адже порушують права позивачів, як членів територіальної громади смт. Затока. Порушення прав позивачів виразилося в наступному.

Так, внаслідок відведення вказаних ділянок у власність відповідачів, позивачі позбавлені можливості заїзду на належні їм ділянки, до їх будинків з автодороги Одеса-Білгород-Дністровський, тоді як будівництво фасаду їх будинків здійснено з виходом до автошляху, з влаштуванням заїзду з автошляху.

У відповідності до Генерального плану смт. Затока, Сонячний район, земельні ділянки, які були надані відповідачам відносяться до категорії земель «інші землі», що не відносяться до категорії земель «садибної житлової забудови». Таким чином, Генеральним планом смт. Затока, затвердженим рішенням Затоківської селищної ради від 25.02.2005р. №1461, не передбачено відведення земель під індивідуальне дачне будівництво на вказаній території, крім того взагалі не передбачено існування адрес «вул. Сонячна, 13» та «вул. Сонячна, 15».

Позивачі наголошують на тому, що технічна документація із землеустрою, складена на спірні земельні ділянки суперечить проектній документації на будинок ОСОБА_2 , з влаштуванням заїзду на ділянку з автотраси Одеса - Білгород-Дністровський з наданими спірними земельними ділянками;

не містить у собі погоджень власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, а саме позивачів по справі;

проектна документація суперечить ст. ст. 9, 10 ЗУ «Про автомобільні дороги», так, індивідуальне дачне будівництво ніяким чином не відноситься до складових автомобільних доріг загального користування, а розміщення інших об`єктів у межах смуги відведення без погодження з власниками доріг не допускається.

Оскаржувані договори купівлі-продажу земельних ділянок, укладені за участю відповідачів ОСОБА_5 і ОСОБА_6 є похідними від незаконних рішень 05.07.2013р., 17.04.2014р. та 23.12.2014р. Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, а тому, на думку позивачів, також повинні бути скасовані та скасуванню підлягає державна реєстрація права власності на придбані земельні ділянки за відповідачем ОСОБА_7 ..

У судовому засіданні адвокат відповідачів Радченко ОСОБА_9 , ОСОБА_7 ОСОБА_10 . наполягала відмовити у задоволенні позовних вимог, з огляду на їх необґрунтованість.

Відповідач ОСОБА_6 , представник Затоківської селищної ради та представник Відділу державної реєстрації Білгород-Дністровської міської ради у судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , представник Затоківської селищної ради, а також представник Відділу державної реєстрації Білгород-Дністровської міської радине з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно.

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 1 ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи та у доступі до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом статей 316, 317, 321, 391 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

У частині 2 статті 152 ЗК України зазначено, що лише власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частина 3 статті 152 ЗК України визначає способи захисту порушених прав, а саме: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до статті 12 ЗК України, пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», селищна рада здійснює передачу у власність або у користування земельних ділянок виключно до положень Земельного кодексу України.

Згідно статті 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Частинами 1 та 3 статті 20 ЗК України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватної власності, цільове призначення якої змінюється, розробляється на замовлення власника земельної ділянки без надання дозволу Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування на його розроблення. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється в порядку, встановленому законом. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186--1 цього Кодексу.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України).

У статті 38 ЗК України закріплено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об&apos;єктів загального користування.

Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм (стаття 39 ЗК України).

У статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. На підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід`ємною частиною генерального плану. Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачам у справі на праві власності належать наступні земельні ділянки:

ОСОБА_2 земельна ділянка АДРЕСА_3 , АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_11 - земельна ділянка АДРЕСА_4 , АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_1 - земельна ділянка АДРЕСА_5 , АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_4 - земельна ділянка АДРЕСА_6 , АДРЕСА_2 , що підтверджується наданими до суду копіями державних актів про право власності на землю (т. 2, а. с. 11-22).

Рішеннями Затоківської селищної ради м. Білгород-Дністровський від 23.12.2014 затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність відповідачам ОСОБА_5 , ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 та 15 відповідно.

На підставі рішень Затоківської селищної ради м. Білгород-Дністровський №№1376, 1377 від 05.07.2013р. та №1896, 1897 від 17.04.2014р. відповідачам ОСОБА_5 , ОСОБА_6 було видано державні акти на право власності на земельні ділянки для індивідуального дачного будівництва з кадастровими номерами НОМЕР_1 , НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

09 грудня 2015 року ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_7 придбав земельну ділянку по АДРЕСА_2 , з кадастровим номером НОМЕР_1 , номер запису про право власності 12444371, право власності зареєстроване 09 грудня 2015 року.

09 грудня 2015 року ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_7 придбав земельну ділянку по АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3 , номер запису про право власності 12446543, право власності зареєстроване 09 грудня 2015 року.

Позивачі обґрунтовують свої позовні вимоги тим, що наданням земельних ділянок за №№ 13, 15 АДРЕСА_2 Затоківська селищна рада Білгород-Дністровської міської ради Одеської області порушила права позивачів як власників сусідніх земельних ділянок. Заїзд до їх ділянок та будинків здійснюється з дороги Одеса-Ізмаїл, відстань між дорогою та воротами (заїздом до кожного з будинків) від 10 до 20 метрів. Також надані громадянам ОСОБА_12 та ОСОБА_6 земельні ділянки є землями загального користування (дорога).

Проте, вхід та заїзд до належних позивачам земельних ділянок здійснюється зі сторони Дністровського лиману через внутрішні проїзди садового товариства «Січнівець-3», що підтверджується копією викопіювання з «Проекту внесення змін до Генерального плану смт. Затока Одеської області», затвердженого рішенням Затоківської селищної ради №2832 від 06 березня 2015 року, складена архітектором Затоківської селищної ради ОСОБА_13 , та схемою розташування земельних ділянок у СТ «Січнівець-3».

Надані відповідачам земельні ділянки № НОМЕР_4 та №15 відносяться до земель рекреації, що підтверджується копією викопіювання з «Проекту внесення змін до Генерального плану смт. Затока Одеської області», затвердженого рішенням Затоківської селищної ради №2832 від 06.03.2015р., складена архітектором Затоківської селищної ради ОСОБА_13 (т. 4, а. с. 242); копією рішення Затоківської селищної ради від 17.04.2014р №1897, згідно якого відведення земельної ділянки здійснюється за рахунок земель рекреаційного призначення (т. 4, а. с. 59); копією довідки відділу Держземагенства у м. Білгород-Дністровському Одеської області від 18.08.2014р. №01-10/3451, згідно якої земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , для індивідуального дачного будівництва, площею 0,0600 га, належить до земель Затоківської селищної ради та враховуються як землі індивідуального дачного будівництва (рядок 30), вид угідь відкриті землі без рослинного покриву, або з незначним рослинним покровом (графа 67) (т. 4, а. с. 61); копією Переліку обмежень прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути №01-10/3453, виданого відділом Держземагенства у м. Білгород-Дністровському Одеської області, відповідно до якого згідно з вимогами до ст. 99 та ч. ч. 2, 3 ст. 111 Земельного кодексу України відомості щодо обмежень прав на земельну ділянку відсутні, наявні земельні сервітути також відсутні (т. 4, а. с. 62); копією викопіювання з плану землекористування, затвердженого сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_14 , згідно якого візуально видно межі дороги, межі ділянок відповідачів, масив СТ «Січнівець-3» та проїзди у ньому; копією Плану меж зон, обмежень і сервітутів земельної ділянки, складеного сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_14 та погодженого ОСОБА_6 . та ОСОБА_5 (т. 4, а. с. 76); копією збірного кадастрового плану суміжних земельних ділянок, складеного сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_14 (т. 4, а. с. 77); копією акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 23.05.2014р., згідно якого земельні ділянки не межують із автомобільною дорогою (т. 4, а. с. 78); копією висновку управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 03.06.2014р. №350, згідно пункту 4 якого категорія земель за основним цільовим призначенням відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України є землею рекреаційного призначення, пунктом 9 цього висновку зазначено, що розміщення земельної ділянки відповідає генеральному плану смт. Затока, затвердженому рішенням Затоківської селищної ради ХХХІІ-ї сесії VI скликання від 25.02.2005р. №1461, в цілому проект відведення земельної ділянки відповідає вимогам чинного законодавства України та іншим нормативно-правовим актам та погоджується (т. 4, а. с. 86); копією висновку відділу Держземагенства у м. Білгород-Дністровському Одеської області №01-10/3452, згідно пункту 4 якого категорія земель за основним цільовим призначенням відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України є землею рекреаційного призначення. Також цим висновком відділ погоджує проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність Відповідача для індивідуального дачного будівництва (т. 4, а. с. 88-89); копією висновку державної експертизи землевпорядної документації від 20.11.2014р. №1535-14 (т. 4, а. с. 90-91).

Відповідно до копій проектів землеустрою щодо відведення у власність спірних земельних ділянок суміжними землевласниками (землекористувачами) земельної ділянки ОСОБА_5 є ОСОБА_6 та Затоківська селищна рада, суміжними землевласниками (землекористувачами) земельної ділянки ОСОБА_6 є ОСОБА_5 та Затоківська селищна рада (т. 4, а. с. 51- 141).

Згідно збірного кадастрового плану суміжних земельних ділянок відстань між земельними ділянками ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та земельними ділянками СТ «Січневець-3» складає 1 метр, на плані чітко видно місце розташування цих ділянок, межі автодороги м. Білгород-Дністровський Одеса.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі жодним належним та допустимим доказом не обґрунтували порушення своїх прав та законних інтересів оскаржуваними рішеннями органу місцевого самоврядування та оскаржуваними правочинами, що унеможливлює захист їх прав та законних інтересів. Виділення та розташування спірних земельних ділянок відбулося із дотриманням Генерального плану смт. Затока, вони відносяться до земель рекреаційного призначення. Позивачі не є суміжними власниками земельних ділянок із відповідачами, спірні земельні ділянки не розташовані у межах автомобільної дороги «Одеса-Білгород-Дністровський-Монаші». Незважаючи на тривалий розгляд справи у суді, не скористалися своїм правом на призначення відповідних експертиз для доведеності обґрунтувань наявності свого порушеного права.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-ІV зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статті 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи "рівності вихідних умов", дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.

Так у пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов&apos;язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Однак в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачі були зобов`язані довести в судовому засіданні ті обставини, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог, а саме, те, що наданням земельних ділянок за №№ 13, АДРЕСА_2 Затоківська селищна рада Білгород-Дністровської міської ради Одеської області та відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 порушили права позивачів як власників сусідніх земельних ділянок, а відповідачі - ті обставини, на які вони посилалися як на заперечення проти позову.

Як зазначено у частинах 1, 2 та 6 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Як вбачається з рішення суду першої інстанції, воно ґрунтується в основному на письмовому доказі під назвою «копія викопіювання з «Проекту внесення змін до Генерального плану смт. Затока Одеської області», затвердженого рішенням Затоківської селищної ради №2832 від 06.03.2015р., складена архітектором Затоківської селищної ради ОСОБА_13 », на підставі якого підтверджується, у тому числі, те що спірні земельні ділянки відносяться до земель рекреаційного призначення (т. 4, а. с. 242).

Під час судового засідання позивачі стверджували, що згадане викопіювання не відповідає вимогам допустимості доказу, так як ліва частина викопіювання - це фрагмент з плану смт. Затока, а права частина - це звичайний клаптик паперу, неакуратно приклеєний до цього плану. Вони підставили під сумнів цей документ та намагалися дослідити у судовому засіданні оригінал «Проекту внесення змін до Генерального плану смт. Затока Одеської області», про що завили клопотання, яке суд задовольнив, але представник Затоківської селищної ради відмовився надати оригінал цього документу, посилаючись на те, що оригінал цього документу вилучений органом досудового слідства. Також заявлялось клопотання про надання до суду оригіналу рішення Затоківської селищної ради №2832 від 06.03.2015р., яким затверджений вказаний документ, його надати представник також не зміг.

Судом не було з`ясовано в судовому засіданні те, яким чином ті внесені зміни у Генеральний план, що відбулися 06.03.2015р. за рішенням Затоківської селищної ради №2832, могли впливати на події, що відбувались до внесення змін, у 2013-2014 роках, коли ухвалювались оскаржувані рішення селищної ради.

У той самий час судом першої інстанції не надано будь - якої оцінки належним чином засвідченої органом досудового слідства копії Генерального плану смт. Затока, що знаходиться в матеріалах кримінального провадження, зміст якого суперечить твердженням відповідача Затоківської селищної ради та суду першої інстанції (т. 5, а. с.84, 99), яка була отримана позивачами з Головного Управління національної поліції в Одеській області за їх зверненням (т. 1, а. с. 54). У вказаному документі зазначено, що спірні земельні ділянки відносяться до категорії земель «інші землі» (п. «ж» ч. 1 ст. 19 ЗК України), а не до категорії земель рекреаційного призначення (п. «г» ч. 1 ст. 19 ЗК України).

Генеральним планом смт. Затока, затвердженим рішенням Затоківської селищної ради від 25.02.2005р. №1461, не передбачено відведення земель під індивідуальне житлове будівництво на вказаній території смт. Затока, м. Білгород-Дністровський Одеської області та не передбачено існування адреси « АДРЕСА_7 ».

У зв`язку із виявленими підчас розгляду справи протиріччями, вони звернулись до суду з клопотанням про допит в судовому засідання архітектора Затоківської селищної ради ОСОБА_13 , яке було задоволено судом, але, будучи неодноразово викликаною у судове засідання, остання до суду не з`явилась, а потім стало відомо, що вона звільнилась із своєї посади на початку 2018 року.

З рішення суду першої інстанції також вбачається, що воно ґрунтується на проектах землеустрою на спірні земельні ділянки №№ 13 та 15, які робив сертифікований інженер-землевпорядник ОСОБА_14 ..

Під час судового засідання позивачі стверджували, що під час розробки проектної документації, а саме, відступу у 1 метр спірних відведених ділянок інженер-землевпорядник ОСОБА_14 керувався не положеннями закону або підзаконних актів, а вказівками зацікавлених осіб відповідачів Шведенко і Радченко, закріплення межовими знаками не відбулося внаслідок того, що з усіх сторін межі проходять по існуючим твердим ознакам, по існуючим парканам, забудовам, огородженим сітками, ніякої відстані у 1 метр насправді не було, а використовувались межі ділянок позивачів без їх відома, під час узгодження меж не були присутні позивачі - власники та користувачі суміжних земельних ділянок. Як наслідок, ці документи суперечили Закону України «Про землеустрій», Інструкції «Про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі на місцевості та їх закріплення межовими знаками», затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів №376 від 18 травня 2010 року.

Інженер-землевпорядник ОСОБА_14 був допитаний у судовому засіданні 26.07.2017р. у якості свідка, та підтвердив вище зазначене, але не був у змозі пояснити, чому у проектній документації на спірні ділянки на схемах межі між ділянками то сягають відстані у декілька метрів, то взагалі без розриву; чому у проектній документації порушені вимоги стосовно відстані від осьової лінії автошляху у 13 метрів і вона сягає 7,5 метрів, що суперечить відповіді Укравтодору №02-559/11 від 01.03.2016р., яка наявна у матеріалах справи; чому під час проектування він не звернув уваги на те, що на спірних земельних ділянках наявні бетонні стовпи, по яких проходить лінія електропередач, що на території земельних ділянок розташований водопровід Інфоксводоканалу, спроектований та затверджений рішенням Затоківської селищної ради, що по цих ділянках проходить кабель Укртелекому і це унеможливлює користування ними та пообіцяв надати до суду додаткові усні або письмові пояснення з цього приводу, записав питання, які був не у змозі пояснити, та відповідь на які повинен був дати, був обізнаний про наступне судове засідання, проте до суду не з`явився.

Матеріали справи містять проектну документацію на будинок позивача ОСОБА_4 , згідно якої на його ділянці взагалі відсутня можливість виходу у бік лиману, адже цьому перешкоджає ділянка інших власників, крім того, вхідна калитка розташована саме з того боку, де у теперішній час розташовані спірні ділянки відповідачів. Таким чином, їх розташування унеможливлює користування цією ділянкою.

Відповідно до проектної документації на садовий будинок ОСОБА_2 , яка складалась під наглядом та з дозволу відповідача Затоківської селищної ради (а. с. 27-32 т. 4), заїзд на ділянку ОСОБА_2 здійснюється саме з автошляху «Одеса - Білгород-Дністровський - Монаші». Дозвіл на проектні роботи надавався у відповідності до рішення виконавчого комітету Затоківської селищної ради №915 від 14 вересня 2010 року, контроль за виконанням цього рішення був покладений саме на ОСОБА_13 ..

В порушення положень статті 89 ЦПК України суд першої інстанції не дав ніякої оцінки свідченням свідка інженера-землевпорядника ОСОБА_14 , а також проектної документації на садові будинки позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ..

Крім того, позивачі стверджували, що спірні земельні ділянки відповідачам були надані для здійснення індивідуального будівництва, вони впритул розташовані до земельних ділянок позивачів, які використовуються з метою ведення садівництва, що унеможливлює можливість користуватися ними ділянками згідно їх призначення в нормальному режимі.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17.06.2011р.), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми права, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, у тому числі вище приведених, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом, колегія суддів не приймає до уваги вказані докази надані представником Затоківської селищної ради, зокрема, копію викопіювання з «Проекту внесення змін до Генерального плану смт. Затока Одеської області» та вважає належними та допустимими докази надані позивачами, приймає їх до уваги й вважає, що наданням земельних ділянок за АДРЕСА_8 АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 Затоківська селищна рада Білгород-Дністровської міської ради Одеської області та відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 порушили права позивачів як власників сусідніх земельних ділянок.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі передбачено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011р. (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE, Заява 28924/04) констатував, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975р. у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

Таким чином, Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005р. у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000р. у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013р. у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

Отже, керуючись положеннями ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає, що з метою ефективного забезпечення поновлення порушеного права, позивачі обґрунтовано звернулась до суду з вказаним позовом.

За своєю юридичною природою позов - це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси.

У абзаці 2 п. 11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що в судовому засіданні з достовірністю та об`єктивністю доведено те, що наданням земельних ділянок за №№ 13, АДРЕСА_2 Затоківська селищна рада Білгород-Дністровської міської ради Одеської області та відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 порушили права позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , як власників сусідніх земельних ділянок, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України їх порушене право підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, вимоги позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є обґрунтованими, законними і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. 16, 391 ЦК України, статей 19 - 21, 38, 39, 152 ЗК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382-384, 389, 390 ЦПКУкраїни, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 червня 2018 року скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Усунути перешкоди у користуванні земельними ділянками №1121, №1119, № 1117-А, №1125 А, що належать на праві власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та розташовані на території садового товариства «Січневець-3» і нерухомим майном, що розташоване на території вказаних ділянок, шляхом визнання незаконним та скасування рішень Затоківської селищної ради м. Білгород-Дністровський №№1376, 1377 від 05.07.2013р. №№1896, 1897 від 17.04.2014р., у тих частинах, на підставі яких ОСОБА_5 , ОСОБА_6 було видано державні акти на право власності на земельні ділянки для індивідуального дачного будівництва з кадастровими номерами НОМЕР_1 , НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Усунути перешкоди у користуванні земельними ділянками №1121, №1119, № 1117-А, №1125 А, що належать на праві власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та розташовані на території садового товариства «Січневець-3» та нерухомим майном, що розташоване на території вказаних ділянок, шляхом визнання незаконним та скасування рішень Затоківської селищної ради від 23.12.2014р., у тій частині, в якій було затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_5 , ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Визнати незаконними договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_2 , укладений 09.12.2015р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 та договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_2 , укладений 09.12.2015р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Скасувати державну реєстрацію земельної ділянки по АДРЕСА_2 з кадастровим номером НОМЕР_1 та земельної ділянки по АДРЕСА_2 з кадастровим номером НОМЕР_2 за ОСОБА_7 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 24 червня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

П.М.Черевко