Номер провадження: 22-ц/813/5268/19
Номер справи місцевого суду: 520/6474/18
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О. А.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадженняцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Родіна», третя особа - директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Родіна» Вікторов Андрій Вікторович про зобов`язання видати трудову книжку, стягнення заробітної плати за час затримки видачі трудової книжки,стягнення моральної шкоди ,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м.Одеси із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Родіна» (далі - ТОВ «Родіна»), третя особа - директор ТОВ «Родіна» Вікторов А.В. , в якому, з урахуванням уточнень (а.с.1-4, 49-53, 166-167) просила суд видати їй трудову книжку, стягнути з відповідача на її користь заробітну плату, яка станом на 22.01.2019 року складає 40500 грн. за час затримання видачі трудової книжки та стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 20000 грн.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 30.05.2018 року матеріали цивільної справи №520/6474/18 (провадження №2/520/4837/18) передано на розгляд до Малиновського районного суду м.Одеси за місцем знаходження відповідача.

В судових дебатах, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просила суд стягнути з Відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки, яка, на її думку, складає 51500 грн. та стягнути з Відповідача моральну шкоду, у розмірі 20000 грн. (а.с. 203).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «РОДІНА», третя особа - директор Товариства з обмеженою відповідальністю «РОДІНА» Вікторов Андрій Вікторович, про зобов`язання видати трудову книжку, стягнення заробітної плати за час затримки видачі трудової книжки, стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, п.2 ч. 1 ст. 274, ч. 4 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що наказом № 1 від 19.01.2018 р. ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду робітника служби сервісу ТОВ «РОДІНА» (а.с. 73).

Згідно долучених до матеріалів справи доповідних, адресованих Директору ТОВ «РОДІНА» від адміністратора ОСОБА_4, працівник ОСОБА_1 не з`явилася на роботу 24.04.2018 року та 25.04.2018 року, причини неявки не повідомила, про що було складено відповідні акти (а.с. 75-78)

Судом також встановлено, що згідно листів ТОВ «РОДІНА» від 26.04.2018р, 23.05.2018 р., 05.09.2018 р., позивачу було повідомлено, про те, що її не вихід на роботу є порушенням трудової дисципліни та запропоновано надати пояснення, а у разі наявності передбачених законодавством обґрунтованих обставин відсутності на роботі, надати відповідний документ. (а.с. 79-81)

Вказані листи були направлені на адресу позивача, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с. 82-83) та не заперечувалось у судовому засіданні позивачем.

До матеріалів справи долучено Листок Непрацездатності № 78, виданий ОСОБА_1 про тимчасове звільнення від роботи по догляду за хворою дитиною від 24.04.2018 року з відміткою про вихід на роботу з 04.05.2018 року (а.с. 27).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соцзахисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Таким чином, як вбачається з наведених законодавчих актів, трудова книжка видається робітнику в день звільнення з позначкою причини звільнення.

Однак, з матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади в квітні 2018 року за тими підставами, які зазначені в ст.36, 38, 39 КЗпП України.

Крім того, в позовній заяві ОСОБА_1 також не вказує дати її звільнення, а лише посилається як на доказ її звільнення на смс - повідомлення, яке надійшло на її мобільний телефон 15.04.2018 року від адміністратора ТОВ «Родіна» ОСОБА_4 , з роздруківки тексту якого вбачається, що ОСОБА_1 звільнено з займаної посади та вона може більше не виходити на роботу (а.с.8-10).

Разом з тим, як вбачається з посадової інструкції адміністратора служби сервіса ТОВ «РОДІНА», в обов`язки адміністратора не входить прийняття та звільнення з посади працівників (а.с. 84-85).

Згідно Статуту ТОВ «РОДІНА», приймає та звільняє з посади працівників Директор Товариства (а.с. 88).

Однак, судом встановлено, що відповідачем не виносився наказ про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади, тобто рішення про припинення трудових відносин між позивачем та відповідачем не приймалося.

Крім того і з боку ОСОБА_1 будь-яких заяв про розірвання трудових відносин на адресу ТОВ «Родіна» не надходило, у тому числі про звільнення та отримання трудової книжки.

Допитана, в якості свідка ОСОБА_4 пояснила, що вона з власної ініціативи відправила смс - повідомлення про звільнення позивача, для того щоб її провчити, бо вона поводила себе не належним чином. Вказала, що вона не погоджувала смс - повідомлення з директором (а.с.198-204).

З 23.04.2018р. позивач ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці, що зафіксовано у табелі обліку використання робочого часу за квітень 2018р., актами про невихід на роботу від 24.04.2018р., 25.04.2018р. за підписами трьох посадових осіб.

Адміністрація (Директор) товариства листами від 26.04.2018р., 23.05.2018р. та 05.09.2018р. зверталась до позивача з приводу не виходу на роботу у робочі дні та було запропоновано надати пояснення про підстави відсутності на роботі і повідомити строки виходу на роботу. Крім того повідомлення від 23.05.2018р. про необхідність з`явитись на роботі також додатково було направлено у вигляді фото на номер позивача та отримано нею.

Встановлено, що 26.04.2018р., позивач, ОСОБА_1 з`явилась до бухгалтерії ТОВ «РОДІНА» для отримання заробітної платні, від надання письмових пояснень про підстави не виходу на роботу відмовилась, надала усні пояснення: що в неї хворіє дитина, тому вона надасть документи пізніше. Однак, на цей час документів про причини пропуску або інших заяв від позивача не надходило.

Як на підставу невиходу на роботу та поважності її пропуску, позивачем до позову було додано копії медичних документів: Довідка № 78, виданої ОСОБА_1 про тимчасове звільнення від роботи по догляду за хворою дитиною від 24.04.2018 року з відміткою про вихід на роботу з 26.04.2018 року та Листок непрацездатності, Серія АДЖ №747123 від 27.04.2018 року, виданого ОСОБА_1 про звільнення від роботи з 27.04.2018 року та відміткою про вихід на роботу з 04.05.2018 року (а.с. 27).

Разом з тим, матеріали справи не місять доказів направлення вказаних документів відповідачу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що оскільки на час звернення ОСОБА_1 до суду, позивач та відповідач перебували в трудових відносинах, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що всі документи, які були надані відповідачем - сфабриковані адміністрацією вже після того, як її звільнити з займаної посади та суд незаконно взяв їх до уваги, як письмові докази, апеляційним судом не можуть визнаватись обґрунтованими та не дають підстав для скасування рішення, оскільки ОСОБА_1 ці докази у встановленому законом порядку не були спростовані та не надано суду належних і допустимих доказів їх фальсифікації.

Також обґрунтованими є висновки районного суду, що позивач належними та достатніми доказами не довела в повній мірі факту заподіяння їй моральної шкоди та обставини, які визначають її характер і обсяг.

Так, відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженого ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_1 не довела порушення її трудових прав з боку відповідача, тому і відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 дублюють доводи позовної заяви у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд, та не спростовують фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції на час ухвалення оскаржуваного рішення у цій справі, є безпідставними, не ґрунтуються на цивільному процесуальному законі та належних, допустимих доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Родіна», третя особа - директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Родіна» Вікторов Андрій Вікторович про зобов`язання видати трудову книжку, стягнення заробітної плати за час затримки видачі трудової книжки,стягнення моральної шкоди - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01.07.2019 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда