ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 661/3519/15-ц

провадження № 61-18967св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Форінт»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «М`ясокомбінат «Ювілейний»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Форінт» на рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 5 січня 2017 року, ухвалене у складі судді Бойко М. Є., та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 6 квітня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Воронцової Л. П., Ігнатенко П. Я., Полікарпової О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль», яке відповідно до рішення загальних зборів акціонерів від 27 квітня 2018 року змінило організаційно-правову форму на Приватне акціонерне товариство і найменування на Акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен банк Аваль»), звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «М`ясокомбінат «Ювілейний» (далі - ТОВ «М`ясокомбінат «Ювілейний»), про визнання договорів позики недійсними.

В обґрунтування позову зазначило, що між банком і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 укладено кілька кредитних договорів, за якими позичальник має непогашену заборгованість.

8 липня 2014 року господарським судом Херсонської області порушено провадження у справі про банкрутство фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 ; у цій справі до реєстру вимог кредиторів включені вимоги АТ «Райффайзен банк Аваль» на загальну суму 12 101 094,18 гривень, з яких 8 443 408,76 гривень забезпечені заставою вимоги і 3 657 685,42 гривень -незабезпечені вимоги.

Також до реєстру включені вимоги ОСОБА_1 на загальну суму 9 400 000 гривень, що становить 56% від загальної суми незабезпечених вимог кредиторів і наділяє її правом переважного голосу на зборах кредиторів.

Позивач зазначає, що у дійсності фізична особа-підприємець ОСОБА_3 не має боргу перед ОСОБА_1 і відповідні зобов`язання створеніштучно, про що свідчить наступне. ОСОБА_1 є сестрою ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 - її чоловіком. 12 травня 2009 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 уклали договір позики на суму 3 000 000 гривень, 14 травня 2009 року - на суму 3 200 000 гривень і 16 травня 2009 року - на суму 3 200 000 гривень. У ці ж дні ОСОБА_1 уклала із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 договори поруки, відповідно до умов яких остання поручилася за належне виконання ОСОБА_2 зобов`язань за договорами позики.

Враховуючи дохід, який мала ОСОБА_1 у 2004-2014 роках, вона не могла надати такі значні грошові кошти у позику ОСОБА_2 . Крім того, жодних вимог до ОСОБА_2 як до позичальника позикодавець не заявляла, вимагаючи погашення боргу лише від поручителя - фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

Також при укладенні із банком кредитних договорів ОСОБА_3 стверджувала про відсутність інших договорів, які мають пріоритет над виконанням зобов`язань за цими договорами.

За таких обставин позивач вказує, що договори позики від 12 травня 2009 року, 14 травня 2009 року і 16 травня 2009 року є фіктивними, так як вчинені без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами, а мають на меті лише включення додаткових вимог до реєстру вимог кредиторів фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , отримання ОСОБА_1 контролю над процедурою банкрутства і перерозподілу грошових коштів, які спрямовані на погашення вимог кредиторів.

Посилаючись на зазначене, просив визнати укладені між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 договори позики недійсними з передбачених статтею 234 ЦК України підстав.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 5 січня 2017 року АТ «Райффайзен банк Аваль» у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності існування обставин, які б свідчили про фіктивний характер оспорюваних договорів і про їх недійсність.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 6 квітня 2017 року апеляційну скаргу АТ «Райффайзен банк Аваль» відхилено, рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 5 січня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання оспорюваних договорів позики недійсними, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У травні 2017 року АТ «Райффайзен банк Аваль», правонаступником якого є ТОВ «Форінт», звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просило рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 5 січня 2017 року і ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 6 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тій обставині, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і ОСОБА_2 є родичами, що підтверджує доводи банка про фіктивний характер підписаних ними договорів позики і поруки та їх спрямування виключно на отримання ОСОБА_1 як головним кредитором контролю над процедурою банкрутства фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

На думку заявника, суди першої і апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що ОСОБА_1 не мала доходу, який надав би їй можливість позичити ОСОБА_2 значну суму грошових коштів, а також не перевірили, чи реально відбулася передача коштів і яке їх подальше використання.

Вказує, що вимог до позичальника ОСОБА_2 ОСОБА_1 не заявляла і вимагає повернення боргу виключно із поручителя ОСОБА_3 , що також свідчить про штучне створення ними правовідносин, які зумовили включення вимог ОСОБА_1 до реєстру вимог кредиторів.

Суди помилково вказали, що реальний характер договорів позики підтверджується рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Харвест Груп» від 15 травня 2014 року, оскільки рішення третейського суду не має преюдиційного значення при розгляді цієї справи.

На думку заявника, ухилення відповідачів від проведення комплексної судової технічно-почеркознавчої експертизи також підтверджує, що в дійсності договори позики підписані не у 2009 році, а безпосередньо перед початком процедури банкрутства у 2014 році.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього суду від 8 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2019 року задоволено заяву АТ «Райффайзен банк Аваль» і залучено до участі у справі ТОВ «Форінт» як правонаступника позивача.

Встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 12 травня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики на суму 3 000 000 гривень на строк до 12 травня 2010 року.

14 травня 2009 року і 16 травня 2009 року ними укладено договори позики на суму 3 200 000 гривень кожен на строк до 14 травня 2010 року і до 15 травня 2010 року відповідно.

Вказані договори укладені у письмовій формі; факт передачі коштів за договорами позикодавець і позичальник не заперечують.

У забезпечення виконання зобов`язань за договорами позики між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 укладені договори поруки, відповідно до умов яких поручитель взяла на себе зобов`язання відповідати перед позикодавцем за виконання позичальником зобов`язань у тому ж обсязі, що й ОСОБА_2

Відповідальність поручителя є солідарною із позичальником і її обсяг обмежується: за договором від 12 травня 2009 року - сумою 3 600 000 гривень, а за договорами від 14 травня 2009 року і від 16 травня 2009 року - сумою по 4 000 000 гривень за кожним договором.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Харвест Груп» від 15 травня 2014 року стягнено з ОСОБА_2 і фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 12 травня 2009 року, 14 травня 2009 року і 16 травня 2009 року у загальній сумі 9 400 000 гривень.

8 липня 2014 року господарським судом Херсонської області за заявою ТОВ «М`ясокомбінат «Ювілейний» порушено провадження у справі № 923/712/14 про банкрутство фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

Постановою господарського суду Херсонської області від 18 грудня 2014 року фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців і призначено ліквідатором арбітражного керуючого Мегерю А. В.

16 квітня 2015 року господарський суд Херсонської області затвердив реєстр кредиторів боржника фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 Загальний розмір усіх визнаних кредиторських вимог складає 28 563 412,77 гривень, у тому числі вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль» на суму 12 101 094,18 гривень (8 443 408,76 гривень - 1 черга (забезпечені заставою боржника) і 3 657 685,42 гривень - 3 черга, а також судові витрати у сумі 2 436 гривень - 1 черга) та вимоги ОСОБА_1 на суму 9 400 000 гривень - 3 черга і судові витрати у сумі 1 218 гривень - 1 черга.

Обставин, які б свідчили про те, що у дійсності грошові кошти за договорами позики від 12 травня 2009 року, 14 травня 2009 року і 16 травня 2009 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 не передавала, судами не встановлено.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК Українипровадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до статей 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно із закріпленою у статті 204 ЦК України презумпцією правомірності правочину правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, встановлені у статті 203 ЦК України, згідно з частиною п`ятою якої правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину.

Правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (стаття 234 ЦК України).

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин формально і заздалегідь знаючи, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Для визнання правочину фіктивним, ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

При фіктивному правочині у сторін правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину, а у діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Оскільки АТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ТОВ «Форінт», не доведено і судами не встановлено обставин, які б свідчили про те, що оспорювані договори позики від 12 травня 2009 року, 14 травня 2009 року і 16 травня 2009 року укладені без мети досягнення правового результату, обумовленого ними, і без наміру реальної передачі коштів у позику із їх подальшим поверненням у встановлений строк, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно застосував до спірних правовідносин положення статей 203, 215, 234 ЦК України і обґрунтовано відмовив у позові.

Касаційний суд відхиляє доводи заявника про те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і ОСОБА_2 є родичами, що свідчить про фіктивний характер підписаних ними договорів позики та поруки і їх спрямування виключно на отримання ОСОБА_1 як головним кредитором контролю над процедурою банкрутства фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , оскільки саме лише перебування зазначених осіб у родинних відносинах не свідчить беззаперечно про фіктивний характер підписаних ними договорів.

Твердження заявника про те, що ОСОБА_1 не мала доходу, який надав би їй можливість позичити ОСОБА_2 значну суму грошових коштів і факт їх дійсної передачі не доведений, касаційний суд вважає безпідставними, так як позичальник визнає факт отримання коштів у позику, вказану суму стягнено із нього рішенням третейського суду, а посилання заявника на те, що у дійсності передача грошових коштів не відбулася, ґрунтуються на припущеннях.

Не є підставою для висновку про фіктивний характер оспорюваних договорів і та обставина, що ОСОБА_1 вимагає повернення боргу виключно з поручителя ОСОБА_3 , оскільки відповідно до статей 12, 15, 16 ЦК України особа здійснює свої цивільні права, у тому числі право на судовий захист, на власний розсуд.

ОСОБА_1 , яка згідно зі статтею 543 ЦК України має право вимагати виконання обов`язку за договорами позики як від боржника і поручителя разом, так і від будь-кого з них окремо, на власний розсуд пред`явила вимогу щодо стягнення усієї суми боргу з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 Такі дії кредитора не свідчать про фіктивний характер договорів позики, а є реалізацією її цивільного права.

Доводи заявника про порушення судами попередніх інстанцій вимог цивільного процесуального законодавства при оцінці рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Харвест Груп» від 15 травня 2014 року і помилкове посилання на те, що встановлені цим рішенням обставини не підлягають доказуванню, касаційний суд вважає безпідставними.

Оцінюючи вказане рішення третейського суду, суди попередніх інстанцій не посилалися на статтю 61 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій, і не зазначали про його преюдиційне значення, як помилково вказує заявник.

Пославшись на те, що рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Харвест Груп» від 15 травня 2014 року підтверджує реальний характер правовідносин ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за договорами позики, суди виходили із того, що вказане рішення ухвалене за позовом ОСОБА_1 , тобто вона пред`явила до позичальника і поручителя вимоги про повернення грошових коштів, що також підтверджує дійсне існування між ними договірних правовідносин.

Посилання заявника на те, що відповідачі ухилялися від проведення комплексної судової технічно-почеркознавчої експертизи, не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій про відмову у позові, так як у зв`язку зі знищенням оригіналів оспорюваних договорів експертиза не проведена, тому твердження заявника про дійсне підписання договорів у 2014, а не у 2009 році, не підтверджені і ґрунтуються виключно на його поясненнях.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановленні на їх підставі нових обставин, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи.

Порушень судами першої і апеляційної інстанцій цивільного процесуального законодавства, які унеможливили з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, касаційним судом не встановлено і заявником не наведено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Форінт» залишити без задоволення.

Рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 5 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 6 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді: В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов