Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 333/2463/16-ц

провадження № 61-31820св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

представники відповідача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа 1 - ОСОБА_5 ,

третя особа 2 - Комунарська районна адміністрація Запорізької міської ради як орган опіки та піклування,

представник третьої особи 2 - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя у складі судді Наумової І. Й. від 09 листопада 2016 року та рішення апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Подліянової Г. С. від 06 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах недієздатного ОСОБА_5 , звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи»), треті особи: ОСОБА_5 , Комунарська районна адміністрація Запорізької міської ради як орган опіки та піклування, про визнання правочинів нікчемними.

Позовна заява мотивована тим, що 18 липня 2012 року між публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру» (далі - ПАТ «Банк Кіпру»), правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», та її чоловіком ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № 44/45-1134/2012, згідно умов якого банк надав ОСОБА_5 кредит у розмірі 460 000 грн зі сплатою процентів за користування кредитом, із кінцевим терміном повернення до 17 липня 2019 року. Із метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором цього ж дня між банком, нею та її чоловіком ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку банку вони передали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві спільної часткової власності.

На момент укладання вказаних договорів її чоловік ОСОБА_5 був визнаний судом недієздатним, на що вона вказувала працівникам банку, але останні даний факт проігнорували.

З 18 липня 2012 року позивач виплатила банку 217 750,07 грн кредитної заборгованості. Однак, у зв`язку з неможливістю подальшого погашення кредиту виникла заборгованість і банк виставив іпотечну кредиту на публічні торги.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд визнати нікчемними кредитний договір від 18 липня 2012 року № 44/45-1134/2012, укладений між ПАТ «Банк Кіпру», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», та ОСОБА_5 ; та іпотечний договір від 18 липня 2012 року, укладений між ПАТ «Банк Кіпру», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», ОСОБА_5 та ОСОБА_1

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2016 року позов задоволено.

Визнано нікчемним кредитний договір № 44/45-1134/2012, укладений 18 липня 2012 року між ПАТ «Банк Кіпру», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», та ОСОБА_5

Визнано нікчемним іпотечний договір, зареєстрований 18 липня 2012 року в реєстрі № 1858, укладений між ПАТ «Банк Кіпру», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», ОСОБА_5 та ОСОБА_1

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 18 липня 2012 року № 44/45-1134/2012 у сумі 667 959,55 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 371 003,56 грн та заборгованості за відсотками у розмірі 296 955,99 грн.

Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки на момент укладення оспорюваних правочинів ОСОБА_5 судовим рішенням був визнаний недієздатним в силу свого психічного стану та була відсутня згода органу опіки та піклування на їх укладання, що є порушенням вимог статті 71 ЦК України, то оспорювані правочини є нікчемними. Визнавши оспорювані правочини нікчемними, суд застосував наслідки недійсності нікчемного правочину, передбачені частиною першою статті 1057-1 ЦК України, та стягнув з позивача кредитну заборгованість розраховану станом на 02 листопада 2016 року в сумі 667 959,55 грн.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 06 червня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково. Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованості за кредитним договором від 18 липня 2012 року № 44/45-1134/2012 у сумі 667 959,55 грн скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» 242 249,93 грн, застосувавши правові наслідки вчинення правочину недієздатною фізичною особою ОСОБА_5 У решті рішення суду залишено без змін.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про визнання оспорюваних правочинів нікчемними, апеляційний суд виходив з того, що оскільки укладений ОСОБА_5 кредитний договір не є дрібним побутовим, то в силу вимог частини першої статті 226 ЦК України є нікчемним. Оспорюваний іпотечний договір, який був нотаріально посвідчений, укладений без дозволу органу опіки та піклування, а тому в силу вимог статті 71 ЦК України є нікчемним.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів, апеляційний суд виходив із того, що оскільки ОСОБА_5 за кредитним договором отримав 460 000 грн, з яких 217 750,07 грн було повернуто, то в силу вимог пункту 2 частини третьої статті 226 ЦК України поверненню підлягає 242 249,93 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2017 року ТОВ «Кредитні ініціативи» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 333/2463/16-ц з Комунарського районного суду м. Запоріжжя.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Указана справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 січня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах недієздатного ОСОБА_5 , до ТОВ «Кредитні ініціативи», треті особи: ОСОБА_5 , Комунарська районна адміністрація Запорізької міської ради як орган опіки та піклування, про визнання правочинів нікчемними призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що позивач обрала неналежний спосіб захисту, формулюючи свої вимоги про визнання правочинів нікчемними. Крім того, заявою до кредитного договору від 18 липня 2012 року ОСОБА_1 , будучи законним опікуном ОСОБА_5 , надала свою згоду на укладення вказаного договору, що відповідає статті 68 ЦК України; будь-яких заперечень, зауважень та непорозумінь його положень не мала. Більше того, позивач виступила фінансовим та майновим поручителем за зобов`язанням свого чоловіка ОСОБА_5 . Чинне законодавство не містить норми, яка б зобов`язувала отримувати дозвіл органу опіки та піклування на укладення кредитного договору. Разом із тим, суди не застосували позовну давність, заяву про застосування якої відповідач надіслав до суду електронною поштою.

Доводи осіб, які подали заперечення на касаційну скаргу

У жовтні 2017 року до касаційного суду надійшли заперечення Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району як органу опіки та піклування, у яких зазначила, що ухвалені у справі судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені відповідно до вимог чинного законодавства та для забезпечення прав та інтересів недієздатного ОСОБА_5 , оскільки у разі продажу іпотечної квартири останній буде позбавлений житла, що є грубим порушенням конституційних прав.

У листопаді 2017 року до касаційного суду надійшли заперечення ОСОБА_1 , у яких, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги та законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення апеляційного суду, просить касаційну скаргу відхилити, а рішення апеляційного суду залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 18 липня 2012 року між ПАТ «Банк Кіпру» (далі - ПАТ «Банк Кіпру»), правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № 44/45-1134/2012, згідно умов якого банк надав ОСОБА_5 кредит у розмірі 460 000 грн зі сплатою процентів за користування кредитом, із кінцевим терміном повернення до 17 липня 2019 року. Із метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором цього ж дня між банком, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого подружжя Лосєвих передало в іпотеку банку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві спільної часткової власності.

Крім того, з метою забезпечення виконання вказаного кредитного договору між ПАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_1 18 липня 2012 року був укладений договір поруки № 44/45-1134/2012-П1.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2010 року у справі № 2-о-94/2010 ОСОБА_5 був визнаний недієздатним, встановлено над ним опіку та призначено опікуна ОСОБА_1 .

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Правочин - це правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у статті 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

За змістом частини другої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до статті 41 ЦК України недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину.

Оскільки фізична особа, яка визнана недієздатною, не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, законодавець позбавив її права укладати будь-який правочин, а відтак і нести відповідальність за його невиконання або неналежне виконання.

Частиною першою статті 226 ЦК України передбачено, що опікун може схвалити дрібний побутовий правочин, вчинений недієздатною фізичною особою, у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. У разі відсутності такого схвалення цей правочин та інші правочини, які вчинені недієздатною фізичною особою, є нікчемним.

З урахуванням наведеного, правочини, які вчинені недієздатною особою, включаючи дрібні побутові, є нікчемними (статті 41, 203, 215 ЦК України), за винятком схвалених в установленому порядку опікуном. При цьому опікуну надається право схвалити вчинені недієздатною особою правочини, але тільки ті, що належать до дрібних побутових.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

Укладений 18 липня 2012 року кредитний договір № 44/45-1134/2012 між ПАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_5 відповідно до пункту першого частини першої статті 31 ЦК України не є дрібним побутовим правочином.

За правилом частини першої статті 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що нікчемним є правочин у разі його вчинення без дозволу органу опіки та піклування у визначених законом випадках, зокрема за статтею 71 ЦК України, відповідно до якої опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов`язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна.

Отже, за змістом частини першої статті 71 ЦК України, частини першої статті 224 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його вчинено опікуном всупереч інтересам підопічного без дозволу органу опіки та піклування, згода цього органу необхідна лише у випадку, коли підопічний є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того, чи визнав його таким суд.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши, що кредитний договір від 18 липня 2012 року № 44/45-1134/2012, який в силу вимог пункту першого частини першої статті 31 ЦК України не є дрібним побутовим правочином, та іпотечний договір від 18 липня 2012 року, який підлягає нотаріальному посвідченню та предметом якого є квартира, яка на праві спільної часткової власності належить подружжю Лосєвих, були укладені недієздатним ОСОБА_5 та без дозволу органу опіки та піклування, дійшли правильного висновку про визнання оспорюваних правочинів нікчемними.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що ОСОБА_1 як опікун недієздатного ОСОБА_5 надала згоду на укладання підопічним оспорюваних правочинів та виступила майновим та фінансовим поручителем його зобов`язань колегія суддів відхиляє, оскільки такі аргументи не ґрунтуються на законі.

В силу вимог частини першої статті 226 ЦК України опікуну надається право схвалити вчинені недієздатною особою правочини, але тільки ті, що належать до дрібних побутових. Оскільки, оспорюваний кредитний договір згідно з пунктом першим частиною першою статті 31 ЦК України не є дрібним побутовим правочином, то в силу закону він є нікчемним, так як укладений недієздатним ОСОБА_5

Договір іпотеки відповідно до статті 577 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відтак згідно зі статтею 71 ЦК України опікун ОСОБА_1 не мала права укладати іпотечний договір без дозволу органі опіки та піклування.

Крім того, іпотечна квартира, яка була передана в іпотеку банку, належить на праві спільної часткової власності подружжю Лосєвих; у разі її продажу недієздатний ОСОБА_5 буде позбавлений житла, що є грубим порушенням його конституційних прав.

Оскільки оспорюваний іпотечний договір укладено без дозволу органу опіки та піклування, то в силу вимог частини першої статті 224 ЦК України він є нікчемним.

Доводи касаційної скарги про не застосування судом заяви про позовну давність є безпідставними, оскільки така заява в матеріалах справи відсутня і згідно довідки Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2016 року № 01-20/341/2016 з 16 травня по 09 листопада 2016 року до суду не надходила.

Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій про визнання оспорюваних правочинів нікчемними ґрунтуються на законі та узгоджуються з матеріалами справи.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду щодо вирішення спору в частині застосування реституції як правового наслідку недійсності нікчемного правочину.

Так, із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду із заявою про застосування наслідків недійсності правочину відповідно до частини першої статті 1057-1 ЦК України.

Частиною першою статті 1057-1 ЦК України передбачено, що у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, ? відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Разом з тим, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Отже, норми Закону № 5405-VI від 02 жовтня 2012 року, якими ЦК України доповнено статтею 1057-1, набрали чинності 04 листопада 2012 року, тобто після укладення спірних договорів - 18 липня 2012 року, що виключає можливість застосування зазначеної норми до спірних правовідносин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-2705цс16.

Таким чином, застосовуючи наслідки недійсності оспорюваних правочинів, передбачені частиною третьої статті 226 ЦК України, та стягуючи з позивача суму отриманого кредиту за вирахуванням сплачених ним кредитних коштів, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що до спірних правовідносин положення статті 1057-1 ЦК України не застосовуються, оскільки вказана норма не була чинна на час укладення оспорюваного кредитного договору.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки.

Частиною першою статті 410 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило