Ухвала

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 760/22772/16-ц

провадження № 61-11469ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Грушицького А. І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського науково-дослідницького інституту судових експертиз Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Київського науково-дослідницького інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (далі - КНДІСЕ)про відшкодування шкоди, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що 12 грудня 2014 року за адресою: АДРЕСА_1 » без згоди та дозволу власника та володільця приміщень садового будинку НОМЕР_1 , якими є ОСОБА_2 та його син ОСОБА_1 , у їх відсутності, без відповідного судового рішення, судовими експертами КНДІСЕ ОСОБА_3 та ОСОБА_4 здійснено огляд приміщень частини садового будинку АДРЕСА_2 під час проведення ними судової будівельно-технічної експертизи.

Зазначив, що огляд будинку, зокрема, приміщень, які належать йому на праві особистої приватної власності, був проведений судовими експертами з порушенням права на недоторканість житла та іншого володіння громадян, які гарантовані Конституцією і законами України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки здійснювався з порушенням порядку, встановленого законом, без дозволу власника чи володільця приміщень, без належного отриманого від суду дозволу на примусове проникнення до приміщень громадян та з порушенням встановленого законом порядку призначення та проведення судової експертизи.

Також зазначив, що в результаті зазначених вище дій позивачеві та його сім`ї завдана моральна шкода, яку позивач оцінює в 90 000 грн і просить стягнути її на свою користь з відповідача, як особи відповідальної за шкоду заподіяну працівниками КНДІСЕ - судовими експертами під час виконання ними своїх службових обов`язків.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року, в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

13 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року в указаній вище справі.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 90 000 грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 * 100 = 192 100).

Верховним Судом також ураховано, що вказана справа належить до категорії малозначних в силу прямої вказівки в законі.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського науково-дослідницького інституту судових експертиз Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя А. І. Грушицький