Справа № 569/7603/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2019 року

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуючої судді - Панас О.В.

при секретарі судового засідання - Корнійчук А.В.

з участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Мельничук Є.С.

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Савченка Л.І.

відповідачки - ОСОБА_3 Р ОСОБА_4

представника відповідачки ОСОБА_5 - адвоката Штогрін В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне у загальному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення збитків, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення збитків.

Згідно поданої в остаточному варіанті позовної заяви просив стягнути з ОСОБА_2 , та ОСОБА_5 на його користь нанесені збитки за незаконне володіння, користування та розпорядження його частиною приміщення, яке знаходиться по АДРЕСА_1 , за період з 07 червня 2014 року по 23 квітня 2018 року на суму 35793,89 грн.

Свої вимоги обґрунтовує наступними доводами.

Його покійна донька ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , в період перебування в шлюбних відносинах згідно договору купівлі- продажу від 12.12.2002 р. придбали в рівних частинах квартиру що знаходиться за адресою в АДРЕСА_1 . Після проведеного ремонту нерухомості почали здавати в оренду орендарям.

В 2012 році ОСОБА_2 розірвав шлюбні відносини з ОСОБА_6 , проте дохід від оренди розподілявся між ними в рівних частинах.

Зі слів покійної доньки вона отримувала від ОСОБА_2 2000 гривень, з яких 200 грн. відраховував як сплата податку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 його донька, ОСОБА_6 , померла.

Згідно Свідоцтва про право на спадщину спадкоємцями майна, а саме 1/2 частки у праві спільної часткової власності на приміщення магазину продовольчої групи товарів, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та яке належало ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 є її дочка, ОСОБА_7 та її батько ОСОБА_1 . Мати, ОСОБА_8 відмовилася від свої частки на користь онуки.

Проте, приміщення, яке належало його доньці, продовжувало здаватися в оренду ОСОБА_5 , а дохід від половини приміщення, яке належало померлій дочці, без всяких правових підстав привласнювався ОСОБА_2 .

Відповідно до ст.. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини належить спадкодавцеві з часу відкриття спадщини

Відповідно до п. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

На його усні вимоги про розподіл доходу від оренди нежитлового приміщення ОСОБА_2 не реагував, мотивуючи вказане тим, що все приміщення являється його власністю. Орендар ОСОБА_5 підтримувала його в цьому і на ніякі домовленості не бажала йти.

09.12.2014 р. ОСОБА_2 отримав свідоцтво на дочку ОСОБА_7 про право на спадщину за законом на 2/3 частки від спадкового майна з урахуванням 1/3 частки спадкового майна, від якого відмовилася на її користь його дружина ОСОБА_8 . В свідоцтві чітко вказано, що 1/6 частки у праві спільної часткової власності на приміщення магазину, що становить 1/3 частки від спадковрго майна належить йому.

25.02.2015р. йому видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частку у праві спільної часткової власності, що становить 1/3 частку від спадкового майна, про що 05.03.2015 р. направив письмові повідомлення : на адресу відповідачів.

Не отримавши відповіді, 29.07.2015 р. повторно направив їм повідомлення про своє право на його частку доходу від орендованого приміщення, та врегулювання цього питання шляхом укладання договору оренди, який би враховував інтереси всіх сторін. Отримання попереджень підтверджені поштовими рекомендованими повідомленнями. 07 листопада 2016 р. з метою фіксування незаконного утримання його частки власності, прибув з сином ОСОБА_9 у приміщення магазину та показав відповідачу ОСОБА_5 свідоцтво про право власності на спадщину. На його вимогу за сприянням поліцейських, ОСОБА_5 показала договір оренди від 04 квітня 2011р., де ціна оренди становила 4 тис. грн. в місяць. ОСОБА_5 заявила, що на підставі цього договору вони здійснюють оренду приміщення та довзолила зробити його фотокопію. Всі вказані дії були відображені в акті обстеження. Пізніше, 27 лютого 2017 р. в судовому засіданні, представниками відповідачів був наданийв якості доказу договір оренди від 02 березня 2015 р., сторонами якого значаться відповідачі та ОСОБА_7 .Він як співвласник майна, в договір оренди не включений. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має правої володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.ст. 358, 359 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою, а доходи від використання спільної частковової власності розподіляються між співвласниками відповідно до їх часток.

Відповідно до ст. 228 ЦПК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок є нікчемним.

Відтак частка належного йому орендованого приміщення після смерті дочки ОСОБА_6 з 07 червня 2014 р. по 25.02.2015 р. знаходилось в чужому незаконному володінні, використовувалась відповідачами без достатніх правових підстав, тому отримані ними прибутки є предметом безпідставного збагачення і підлягає відшкодуванню на його користь.(ст.1212,1214 ЦК України).

Подання до суду фіктивних договорів здійснювалося з метою приховування реальної вартості орендної плати, а тому найбільш реальним є договір оренди, який укладений 04 квітня 2011 року і наданий відповідачем ОСОБА_5 в присутності свідків 07 листопада 2016 року, де згідно п. 3.2. Розділу 3 загальний місячний розмір орендної плати встановлений в розмірі 4000 гривень.

Враховуючи те, що Відповідачі спільними діями завдали йому шкоду, відтак на підставі ст. 1190 ЦК України несуть солідарну відповідальність.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позов у межах його доводів та просив задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_5 , її представник адвокат Штогрін В. позов не визнали, просили відмовити у задоволенні позову в зв`язку з його безпідставністю. Заперечення позову обґрунтовують наступними доводами, які викладені у відзиві на позов. Зазначили, що дійсно, 05.03.2015 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_7 (від імені якої діяв ОСОБА_2 ) та ОСОБА_5 було укладено договір оренди нежитлового приміщення в м. Рівне по вул. Ст. Бандери, 46. Розмір орендної плати у даному договорі було визначено у 1 000,00 грн. щомісяця. ОСОБА_5 не заперечує того факту, що ОСОБА_1 дійсно набув право власності на спірне приміщення 27.02.2015 року, проте повідомлення про зміну права власності він надіслав як ОСОБА_2 так і ОСОБА_5 лише 13 та 15 березня 2015 року, тобто після того, як договір оренди було вже укладено, а відтак у зв`язку з відсутністю об`єктивних даних про наявність у ОСОБА_1 права власності на частину спірного приміщення, не можна вважати, що договір є недійсним чи фальсифікованим. Протягом всього часу розгляду в суді справи, Позивач жодного разу не звертався ні до ОСОБА_2 , ні до ОСОБА_5 із заявою чи пропозицією про внесення змін до договору оренди приміщення від 05.03.2015 року, шляхом збільшення орендної плати та внесення ОСОБА_1 як сторони договору. Станом на 02 травня 2018 року оспорюваний правочин завершив свою дію, всі правовідносини по ньому між сторонами припинено. Що ж стосується заявлених позовних вимог про сплату нібито нанесених збитків, то являється Орендарем приміщення по АДРЕСА_1 , вона вчасно та належним чином виконувала умови договору оренди від 05.03.2015 року, не отримувала жодних вимог чи пропозицій до внесення змін до договору оренди, а відтак не наносила та не могла жодним чином нанести будь-яких збитків позивачу, з огляду на що дані позовні вимоги є абсурдними та такими, що до задоволення не підлягають. Крім того, слід зазначити, що право власності на приміщення ОСОБА_1 набув лише на початку 2015 року, а відтак будь-які правовідносини, що існували чи могли існувати між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у 2011 році не мають жодного відношення до його охоронюваних законом прав, а відтак посилання позивача на можливо існуючий у 2011 році договір оренди, як на підставу нарахування завданих йому збитків, вважаємо необгрунтованим та таким, що не охоплюється охоронюваним інститутом права власності саме ОСОБА_1 , який виник лише 27.02.2015 року. Договір оренди приміщення від 05.03.2015 року позивачем не оспорювався та недійсним не визнавався, що додатково свідчить про неправомірність заявлених позовних вимог. У поданій до суду відповіді на відзив ОСОБА_5 . ОСОБА_1 вважає, що викладені представником відповідача ОСОБА_5 обставини, не грунтуються на доказах, які знаходяться в матеріалах справи, є надуманими і такими що не відповідають діючому законодавству. Договори позички за 2012-2014 p.p. і договір оренди від 02.03.2015 р. вважає недійсними. ОСОБА_2 належить на праві приватної власності 1/2 частка приміщення. Інша частина майна належала ОСОБА_6 , 1/6 частки якого він успадкував.

Так, договори позички подані до суду 07.06.2017 p., тобто через один рік після подачі позовної заяви в суд, через 8 місяців, після його вимог до ОСОБА_5 щодо надання договору оренди. Договір оренди від 02.03.2015 р. надісланий в суд 27.02.2017 p., або через 8 місяців, після подачі ним позовної заяви в суд, - через 4 місяці 20 днів після огляду ним приміщення (07.11.2016 p.), під час якого ОСОБА_5 надала договір оренди за 2011 -2012 роки і пояснила, що на підставі цього договора вона здійснює оренду приміщення.

Договір оренди від 02.03.2015 р. був укладений через 7 днів після отримання ним 25.02.2015 р. свідоцтва про право на спадщину і через 4 місяці після отримання 09.12.2014 р.свідоцтва про право на спадщину за законом внуки, в якому значиться, що він є власником частини приміщення. Його пропозиції щодо врахування його інтересів і вирішення питання про володіння, користування і розпорядження приміщенням за згодою сторін і відповідно до частки кожного із них залишені ОСОБА_5 без належного реагування.

Відповідач ОСОБА_2 , представник відповідача адвокат Савченко Л.І. позов не визнали. Просили відмовити у задоволенні позову.

Пояснили, що ОСОБА_2 належить на праві приватної власності 1/2 частки приміщення по АДРЕСА_1 . Іншу частку приміщення після смерті його колишньої дружини ОСОБА_6 успадкували його донька ОСОБА_7 та її батько ОСОБА_1 Вважав, що мав право укласти договір на все майно. Оскільки ОСОБА_1 успадкував 1/6 частки приміщення, то по договору оренди від 15.03.2015р. мав право на отримання за вказаним договором відповідну суму від 1000,00 грн. орендної плати. Він сплачував податки з 1000,00 грн. орендної плати. 20.07.2017р. він перерахував ОСОБА_1 4750,00 грн. в рахунок орендної плати.

Заслухавши пояснення позивача, відповідачів, представників відповідачів, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку що позовна заява підлягає до задоволення частково. Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закреплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності. Так, відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має правої володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Складовою захисту права особи на мирне володіння своїм майном, гарантованого ст..1.Першого протоколу, є превентивні способи захисту права власності. Згідно зі ст.15 ЦК суб`єктивне право має бути захищено в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Превентивний захист права власності допускається в разі існування загрози порушення права, яка має носити реальний характер і бути доведена в кожному конкретному випадку. Згідно ст.ст. 358, 359 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою, а доходи від використання спільної частковової власності розподіляються між співвласниками відповідно до їх часток.

Відповідно до ст. 228 ЦПК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок є нікчемним.

Судом встановлено, що 25.12.2002р. було укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 , який було посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Усик С.І., зареєстрований в реєстрі за № 5297. За даним договором ОСОБА_6 та ОСОБА_10 купили квартиру в рівних долях. (т.1. а.с.139). Тобто, набута у власність нерухомість належала ОСОБА_6 , ОСОБА_10 на праві спільної часткової власності по 1/2 частці кожному. Їхнє право могло здійснюватися за їх згодою, а доходи від використання спільної часткової власності розподілятися між ними відповідно до їх часток, а саме порівну.

З оглянутого судом свідоцтва про народження вбачається, що батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 були - ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , згідно актового запису № 1530, зареєстрованому в м.Пермь Свердловського району. (т.1. а.с.9).

Як встановлено судом, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якої була відкрита спадкова справа за № 24-2014, що підтверджується витягом зі спадкового реєстру.(т.1.а.с.7).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги, набув спадкове майно у виді 1/6 частки у праві спільної частково власності на приміщення магазину продовольчої групи товарів, (що становить 1/3 частки від спадкового майна, що складається з 1/2 частки у праві спільної часткової власності на приміщення магазину продовольчої групи товарів ( АДРЕСА_3 поверх) буд. АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_1 на 1/6 частки у приміщенні по АДРЕСА_1 підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого 25.02.2015р. приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Чубай О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 175, на витягом з ДРРП на нерухоме майно (т.1.а.с.6,8).

Згідно з ч. 5ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадщина належить ОСОБА_1 з моменту її відкриття, тобто з 07.06.2014 року.

Як встановлено судом, після смерті дочки ОСОБА_1 поставив до відома ОСОБА_2 , ОСОБА_5 щодо свого права на частку у приміщенні по АДРЕСА_1 . Це підтверджується оглянутими судом листами на ім"я ОСОБА_5 , ОСОБА_2 (т.1.а.с.10-13), на які не надійшло відповідного реагування.

07.11.2016 р. на вимогу ОСОБА_1 останньому ОСОБА_5 на підтвердження правомірності користування приміщенням по АДРЕСА_1 , надала йому договір оренди нежитлового приміщення від 01.04.2011р., укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 За вказаним договором загальний місячний розмір орендної плати становив 4000,00 грн. (п.3.2. ) (т.1.а.с.70-74).

Вказаний договір був укладений в період шлюбу ОСОБА_10 та ОСОБА_6 ,які у 2012 році його розірвали.

З оглянутого судом свідоцтва про зміну імені вбачається, що ОСОБА_10 змінив ім"я 06.10.2012р. після державної реєстрації зміни імені його ім"я стало - ОСОБА_2 , згідно актового запису № 92, зареєстрованого відділом ДРАЦС Рівненського міського управління юстиції ( т.1.а.с.134 ).

Як стверджував у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , його донька ОСОБА_6 до дня смерті щомісячно отримувала орендну плату за приміщення у розмірі 2000,00 грн. Також судом встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований як суб"єкт господарювання , мав право здавати в оренду й експлуатацію власне нерухоме майно, крім орендованого приміщення, загальна площа яких не перевищує 300м. кв. Та звітувався за підприємницьку діяльність , зокрема за здачу в найми , оренду нежитлового приміщення, яке не перевищує 300м.кв. на роздрібну торгівлю, зокрема у 2012р.,2013,2014 роках. А як було встановлено судом Ходаковському у спірному майні належада 1/2 частка. (т.1.а.с.142-150) Заперечуючи позовні вимоги ОСОБА_1 ОСОБА_2 надав договори на підтвердження своїх доводів щодо безпідставності позову.

Зокрема, договори позички від 02.04.2012р.,від 02.04.2013р., 02.04.2014р. , які були укладені між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (позичкодавець), та фізичною-особою підприємцем ОСОБА_5 (користувач) за яким приміщення , яке належить на праві власності позичкодавцеві ОСОБА_2 (п.1.2.) передавалося користувачу у користування. У договорах оговорено, що правоустановлюючий документ на приміщення надавався для огляду користувачу, а саме свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 29.12.2004р. Серія САА № 039883.

Як встановлено судом, приміщення по АДРЕСА_1 належало на праві спільної часткової власності ОСОБА_10 (після зміни прізвища ОСОБА_2 ), ОСОБА_6 і розпоряджатися таким майном можна було лише за їх згодою. Проте, судом надання ОСОБА_6 такої згоди не встановлено. Окрім того, у 2012-1014 ОСОБА_2 звітувався за здачу нежитлового приміщення в оренду. Відтак, суд не приймає як доказ зазначені договори у даному спорі. Окрім того, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 надав до суду як доказ договір оренди від 02.03.2015р., укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , ОСОБА_7 (орендодавці), та фізичною-особою підприємцем ОСОБА_5 (орендар). Як встановлено судом, станом на 02.03.2015р. ОСОБА_1 набув у власність спадкове майно, а саме1/6 частку приміщення по АДРЕСА_1 , проте стороною у даному договорі не був, надання ним згоди на укладення такого договору судом не встановлено.

Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відтак, суд визнає, що договір від 02.03.2015р. є нікчемним, нікчемність якого в силу ст.215 ЦК не підлягає визнанню рішенням суду. Суд прийшов до висновку, що на момент смерті ОСОБА_6 діяв договір про оренду від 01.04.2011р. Відповідно до ч.1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно з положенням ч.1 ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. За ч.1 ст. 770 ЦК України, у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця. Як встановлено судом, спірне приміщення по АДРЕСА_1 після 07.06.2014р., після смерті співвласниці ОСОБА_6 , залишилося в оренді ОСОБА_5 , після смерті власника дія договору не припиняється. Як орендар майна ОСОБА_5 могла нараховувати орендну плату, фактично сплативши її після спливу строку для прийняття спадщин (коли стане відомий новий власник майна, що перебуває в оренді) або унести орендну плату на депозит нотаріуса , нотаріальної контори (ст. 537 ЦКУ). Зазначені правові питання після смерті співвласниці орендованого майна ОСОБА_5 не врегулювала у визначений законом порядок, факту нарахування та проведення сплати оренди у період з 07.06.2014р. до часу прийняття спадщини ОСОБА_1 у сумі відповідно до його частки у спадковому майні судом не встановлено. Взаємовідносини між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 як співвласником орендованого ОСОБА_5 майна не є предметом даного спору. Таким чином, суд прийшов до висновку, що в результаті неправомірних дій ОСОБА_5 , як орендарем майна було заподіяно шкоду ОСОБА_1 яка полягала у порушенні права мирного володіння майном, між діями ОСОБА_5 має місце причинно-наслідкловий зв`язок, а відтак заподіяна шкода у виді несплати орендної плати, підлягає до стягнення з неї на користь ОСОБА_1 Отже, суд прийшов до висновку, що сукупністю достовірно встановлених судом доказів підвтерджується, що на день смерті ОСОБА_6 діяв договір оренди від 01.04.2011р. за яким орендна плата становила 4000,00 грн. на місяць. Орендна плата, виходячи з розміру частки ОСОБА_1 становить 666,67 грн., виходячи з розрахунку 4000,00 грн. (орендна плата) : 6 (частка) = 666,666 грн. 01.04.2018р. було укладено договір оренди приміщення по АДРЕСА_1 між орендодавцями ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 та орендарем ОСОБА_5 . Отже, період за який підлягає до стягнення орендна плата слід рахувати з 07.06.2014р. по 31.03.2018р., що становить 45 місяців. Загальна сума, яка підлягає до стягнення становить 30 000, 15 грн. Встановлено, що після відкриття провадження у даній справі ОСОБА_2 перерахував на користь ОСОБА_1 4666,66 грн., згідно квитанції від 20.07.2017р. (т.1.а.с.133), які суд зараховує в рахунок орендної плати. Відтак, на користь ОСОБА_1 підлягає до стягнення з ОСОБА_5 25 333,49 грн. з розрахунку 30 000,15 грн. 4 666,66 грн. = 25333,49 грн. У задоволенні позову до ОСОБА_2 слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК понесені ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору в сумі 551,20 грн. підлягають до стягнення з ОСОБА_5 на користь позивача. На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263-268, 273,354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути содіарно з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 заборгованість за оренду приміщення у сумі 25278 (двадцять п`ять тисяч двісті сімдесят вісім) грн. 82 коп., понесені судові витрати в сумі 551 (п`ятсот п`ятдесят одна) грн.. 20 коп.

У задоволенні позову до ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , проживає: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , проживає: АДРЕСА_5 , паспорт НОМЕР_2 , виданий 14.11.2012р. Рівненським МВУДМС України в Рівненській області.

Відповідач: ОСОБА_5 , проживає: АДРЕСА_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 .

Повне рішення виготовлене - 27.06.2019р.

Суддя О.В.Панас