Справа №333/3216/19
Пр. №2/333/1760/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
26 червня 2019 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Піх Ю.Р., за участю секретаря судового засідання Бобко О.В., представника позивача ОСОБА_1 ., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон, -
06.06.2019 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила дати їй дозвіл на виїзд дитини на територію Туреччини і повернення назад до України в період з 01.10.2019 року по 31.10.2019 рік включно у супроводі матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Посилається на те, що вона перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 13.10.2006 року. Від цього шлюбу мають неповнолітню доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач має намір в жовтні місяці 2019 року вивезти неповнолітнього сина ОСОБА_5 для оздоровлення та відпочинку до Туреччини. На теперішній час її чоловік, відповідач по справі засуджений та відбуває покарання у Мічурінській виправній колонії Донецької народної республіки у місті Горлівка, яка знаходиться на непідконтрольній Україні території. Відповідач не заперечує щодо поїздки неповнолітнього сина та дружини за кордон, про що надав письмову згоду.
У судовому засіданні представник позивача адвокат Левицька Ю.В., яка діє на підставі ордеру про надання безоплатної правової допомоги, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі, на підставах викладених у позовній заяві. Проти винесення заочного рішення не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_3 до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався оголошенням, розміщеним на сайті Комунарського районного суду м. Запоріжжя. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (ухвалює заочне рішення).
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 виданого Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_6 , прізвище дружини після укладення шлюбу « ОСОБА_7 », актовий запис № 366. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 виданого Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 10.05.2007 року, актовий запис №193.
Згідно письмової згоди від 15.05.2019 року зареєстрований в реєстрі за № 01 та завіреної начальником Мічурінської виправної колонії м.Горлівка, ОСОБА_3 надав письмову згоду на поїздку неповнолітньої дитини за кордон.
Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно зі ст. 141 СК України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст.151СК України, вправі обирати самі. Згідно з вимогами ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ст. 154 СК України, надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини.
Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (статті 10 пункт 2).
З указаними нормами кореспондуються положення частини 3 статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), згідно з якою фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі, або в супроводі осіб, які ними уповноважені.
Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року № 3857- XII, Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231 (із змінами).
У відповідності до положень частини 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду.
Згідно з пунктом 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.
Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.
Відповідно до підпунктів 1, 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, та без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
З огляду на викладене, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або підставі рішення суду при відсутності згоди одного з батьків, на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.
В статті 313 ЦК України зазначено - фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Отже, з огляду на викладене, оскільки позивач визначила часовий проміжок надання тимчасового дозволу, зазначила мету перебування дитини за кордон, що повністю відповідає вищевказаним нормам матеріального та процесуального права, а також беручи до уваги той факт, що відповідач надав письмову згоду на поїздку неповнолітньої дитини за кордон, суд приходить до висновку про можливість та доцільність задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.313 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 169, 174, 212-215, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд,-
Надати дозвіл на виїзд з території України на територію Туреччини і повернення назад до України в період з 01.10.2019 року по 31.10.2019 року включно неповнолітній особі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 26 червня 2019 року.
Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя Ю.Р.Піх