Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2019 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

за участі секретарів Гноілек М.В., Івашко О.Л., Зимницької М.Е., Бурячек О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представники позивача - ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_10,

ОСОБА_11, ОСОБА_22.,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представники відповідача - ОСОБА_23, ОСОБА_24,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м.Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , правонаступника ОСОБА_5 , про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , звертаючись з позовом до ОСОБА_5 , просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України, право особистої власності на речі (загальною артістю19855,00 грн.) придбані ОСОБА_6 у період до співмешкання та шлюбу з ОСОБА_5 , а саме: бочка із нержавіючої сталі об`ємом40л (вартість 400,00 грн.) наповнена вщерть (з укупоренням) марочним виноградним вином «Рислінг італійський», білий, солодкий, домашнього виготовлення, 1995 року вироблення, об`ємом 40 л (вартість 1250,00 грн.) Загальна вартість бочки та вина у ній складає 1650,00 грн.; три бочки із нержавіючої сталі об`ємом по 50 л (вартістю кожна по 500,00 грн.), наповнені вщерть (з укупоренням) марочним виноградним вином «Магарач», червоним, солодким, домашнього виготовлення, 1995 року вироблення, об`ємом по 50 л (вартістю кожне 1500,00 грн.). Загальна вартість однієї бочки та вина у ній складає 2000,00 грн. Загальна вартість трьох бочок з вином складає 6000,00 грн.; бочка пластмасова, об`ємом 40 л, вартістю 50,00 грн.; бочка пластмасова, об`ємом 50 л, вартістю 60,00 грн.; каністра пластмасова, об`ємом 20л, вартістю 25,00 грн.; набір обладнання для вироблення вина - прес, стійка, поліетиленові шланги (5 шт. довжиною по 2-2,5 м) і т.., загальною вартістю 600,00 грн.; набір металевих пристроїв та посуду для приготування їжі на природі: мангал, шампури, тринога, ланцюг, (довжиною 2,5 м з гачками), казанки (4 шт.), загальною вартістю 1000,00 грн.; сокира старовинна, бородоподібного типу, виробництва Австро- Угорщина , 1913 року виготовлення, з клеймом виробника (предмет антикваріату), вартістю 2500,00 грн.; топірці карпатського типу, кількістю 6 шт., загальною вартістю 400,00 грн.; лебідка на довжину 5 м, вантажністю 4 т, вартість 600,00 грн.; поліспаст на довжину 3 м, вантажність 200 кг, вартістю 250,00 грн.; поліспаст на довжину 30 м, вантажність 200 кг, вартістю 350,00 грн.; зварювальний апарат, вартістю 400,00 грн.; електроточило в наборі зі станиною та змінними точильними кругами (25 шт.), вартістю 450,00 грн.; електрична дискова плита з фуганком, вартістю 600,00 грн.; фреза ручна електрична, вартістю 750,00 грн.; дриль електричний, вартістю 250,00 грн.; дрилі ручні, кількістю 3 шт., загальною вартістю 100,00 грн.; лещата слюсарні великі, в наборі зі станиною, вартістю 500,00 грн.; лещата слюсарні настільні, кількість 2 шт., вартістю 70,00 грн.; лещата столярні настільні, кількістю 2 шт., загальною вартістю 80,00 грн.; рубанки сталеві, кількістю 2 шт., з комплектом ножів (7 шт.) загальною вартістю 100,00 грн.; поли по дереву, кількість 5 шт., загальною вартістю 100,00 грн.; ножівки по металу, кількістю 3 шт., з комплексом полотен (42 шт.), загальною вартістю 100,00 грн.; стамески, кількістю 12 шт., загальною вартістю 120,00 грн.; терпуги по дерев, кількістю 8 шт., загальною вартістю 120,00 грн.; терпуги по дерев, кількістю 48 шт., загальною вартістю 750,00 грн.; терпуги по металу, кількістю 48 шт., загальною вартістю 750,00 грн.; викрутки з ручками із оргскла, кількістю 12 шт., загальною вартістю 250,00 грн.; ріжкові гайкові ключі, кількістю 12 шт., загальною вартістю 400,00 грн.; комплект накидних гайкових ключів, кількістю 3 шт., загальною вартістю 300,00 грн.; набори метвиробів в прямокутних бляшаних коробках, вагою приблизно по 10 кг., кількістю 4 шт., загальною вартістю 600,00 грн.; набори метвиробів в круглих бляшаних коробках, вагою приблизно по 7 кг., кількістю 3 шт., загальною вартістю 300,00 грн.

Визнати за ОСОБА_1 , на підставі п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України, право особистої власності на 5/9 частини автомобіля «Шевроле Лачетті», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у зв`язку з неможливості виділу в натурі належну частину 5/9 зазначеного автомобіля, стягнути з ОСОБА_5 грошову компенсацію вартості 5/9 частини автомобіля, що становить 152889,38 грн., передавши вищевказані 5/9 частини автомобіля із власності ОСОБА_1

Визнати 4/9 частини автомобіля «Шевроле Лачетті», реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , як придбані за спільні кошти, набуті за час дошлюбного спільного проживання однією сім`єю та подальшого шлюбу.

Визнати об`єктом права сумісної спільної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , як набуті за час шлюбу на спільні грошові кошти, наступні поліпшення нерухомого майна - домоволодіння в АДРЕСА_1 (належного ОСОБА_5 ), здійсненні у період її шлюбу з ОСОБА_1 на загальну суму 100650,00 грн.: брама металева (у дворі), вартістю 4500,00 грн.; хвіртка металева (у дворі), вартою 1200,00 грн.; паркан із декоративних залізобетонних плит і стовпів (у дворі), що складається приблизно із 16 секцій (кожну з яких утворюють 3 плити) загальною вартістю 8500,00 грн.; залізобетонний прямокутний майданчик для стоянки автомобіля, площею близько 80 кв. м. (у дворі), вартістю 7500,00 грн.; виноградник, що складається приблизно із 192 кущів винограду близько 80 сортів (у дворі), вартість 20000,00 грн.; 4 палісадники із квітів, хвойних, декоративних та екзотичних рослин (у дворі), загальною вартістю 15000,00 грн.; колодязь (у дворі) глибиною більше 20 м, що складається із залізобетонних колець приблизно кількістю 23 шт. (кожне з яких має розмір: внутрішній діаметр 0,8 м, довжину 1м) та залізобетонні кришки, загальною вартістю 13000 грн.; електричний водяний насос «Малиш», вмонтований у колодязь (у дворі), вартістю 450,00 грн.; електрична трифазна мережа (підведена через двір до нового будинку) з трифазними вводом, 4-жильним електричним кабелем (з алюмінієвими проводами) довжиною приблизно 18м, з лічильником, пакетником і автоматом, загальною вартістю 3400,00 грн.; піч типу «Груба» з вогнетривкої цегли (у старому будинку), вартістю 8800,00 грн.; комин чавунний з димоходом із металевих труб (у старому будинку), вартістю 4700,00; металопластикові вікна (у старому будинку), кількістю 4 шт., загальною вартістю 7100,00 грн.; перекриття стелі із залізобетонних плит (у новому будинку), вартістю 6500,00 грн. Включити вищевказані поліпшення нерухомого майна загальною площею вартістю 100650,00 грн., у перелік об`єктів майна, що підлягають поділу між колишніми подружжями.

Визнати об`єктом права спільної власності колишнього подружжя, яке набуте за час шлюбу на спільні кошти, поліпшення нерухомого майна кооперативної квартири АДРЕСА_2 (належноївідповідачці), здійснене у період шлюбу в 2012 році шляхом придбання і облаштування у зазначеній квартирі нової газової плити з 4-ма комфортами та духовкою і оплати монтажних робіт по її встановленню та підключення, на загальну суму 2800,00 грн.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, як набуті за час шлюбу на спільні кошти, речі побутового та господарського призначення ( загальною вартістю 102945,00 грн.), які зберігаються у квартирі відповідачки (за адресою: АДРЕСА_3 ) та дачі (за адресою: АДРЕСА_1).

Здійснити поділ майна ( на загальну суму 327807,56 грн.), що є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, таким чином:

ОСОБА_5 присудити наступні майнові об`єкти:

- поліпшення нерухомого майна - домоволодіння в АДРЕСА_1 , здійсненні у період її шлюбу з позивачем ( з 09.08.2006 до 11.02.2014) на загальну суму 100650,00 грн.;

- поліпшення нерухомого майна кооперативної квартири АДРЕСА_2 (належної відповідачці), здійснене у період шлюбу в 2012 на суму 2800,00 грн.

- 4/8 частини автомобіля «ШевролеЛачетті», реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартість якої становить 122311,51 грн., а всього на загальну суму 225761,51 грн.

Присудити ОСОБА_1 наступні майнові обєкти: телевізор «Самсунг», вартістю 920,00 грн.; телевізор «Шарп», вартістю 7800,00 грн.; комплект обладнання для приймання супутникового телебачення, вартістю 1900,00 грн.; ноутбук «Асус», вартістю 3400,00 грн.; планшет «Престіжіо», вартістю 2100,00 грн.; електронна книга «Престіжіо», вартістю 1500,00 грн.; автомобільна магнітола «Соні» з відео реєстратором, вартістю 3100,00 грн.; стереонавушники напівпрофесійні, японського виробництва , вартістю 2760,00 грн.; електрична м`ясорубка «Електа ЕМГ-550», вартістю 1287,00 грн.; електроміксер, вартістю 500,00 грн.; електрична хлібопічка, вартістю 1600,00 грн.;, тостер, вартістю 380,00 грн.; фритюрниця «Тефаль», вартістю 458,00 грн.; соковижималка «Скарлет», вартістю 450,00 грн.; ліхтарик «Маглайт», вартістю 1500,00 грн.; електрокоса «Райобі», вартістю 1500,00 грн.; електрокоса «Райобі», вартістю 1800,00 грн.; подрібнювач трави «Бош», вартістю 3600,00 грн.; мотоблок «Соло-508» ( у комплекті з плугом, картоплесаджалкою та іншими пристроями), вартістю 6300,00 грн.; бензиновий мотобур, вартістю 2800,00 грн.; електрична ручна дискова пила, вартістю 950,00 грн.; електрична ручна ланцюгова пила, вартістю 2100,00 грн.; ланцюгова бензопила «Хускварна», виробництва США, вартістю 5800,00 грн.; електрична кутова шліфувальна машина «Макіта», вартістю 2300,00 грн; електролобзик, вартістю 840,00 грн.; електрофуганок, вартістю 2100,00 грн.; перфоратор «Бош», вартістю 3300,00 грн.; шуруповерт «Буран», вартістю 650,00 грн.; будівельний фен, вартістю 2400,00 грн.; фарбопульт електричний, вартістю 1200,00 грн.; електрогенератор бензиновий, вартістю 6300,00 грн.; насос водяний глибинний, вартістю 2700,00 грн.; насос водяний «Павертек», вартістю 1100,00 грн.; гідроакумулятор з об`ємом бака 100 л., оснащений електричними автоматичним обладнанням, вартістю 1800,00 грн.; бойлер електричний, вартістю 2700,00 грн.; піч металева типу «Буржуйка», російського виробництва, вартістю 600,00 грн., піч металева типу «Буржуйка», закордонного виробництва, вартістю 2800,00 грн.; плитка тротуарна, розмір 30x30 см, кількістю приблизно 18 кв. м, загальною вартістю 2000,00 грн.; плитка керамічна підлогова, розміром 40x40 см, кількістю близько 23 кв. м, загальною вартістю 4700,00 грн.; металева сітка «Рабіца», кількість 25 рулонів, вартістю по 240,00 грн., за рулон, загальною вартістю 6000,00 грн.; бочки металеві, об`ємом по 200 л, кількістю 4 шт., загальною вартістю 400,00 грн.; бочки пластмасові, об`ємом по 200 л, кількістю 2 шт., загальною вартістю 200,00 грн.; драбина переносна роздвижна, алюмінієва, вартістю 750,00 грн.; драбина переносна приставна, алюмінієва, вартістю 400,00 грн., а всього на загальну суму 102945,00 грн.

У зв`язку з різницею у вартості майна, яке розподіляється між колишнім подружжям (що склала сума 122816,51 грн.), стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі Ѕ вищевказаної різниці, що дорівнює 61 408,26 грн.

Позивач неодноразово уточнював позовні вимоги та відповідно до останньої редакції заяви про зміну предмету позову просив встановити факт постійного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу ОСОБА_1 із ОСОБА_5 з 17 травня 2006 року по 09 серпня 2006 року.

Стягнути із спадкоємців за заповітом ОСОБА_5 - ОСОБА_4 276 600,00 гривень (сума еквівалентна 10000,00 доларам США за курсом НБУ на 16 січня 2017 року).

Стягнути 50% від суми виплаченого кредита ТОВ «БМ Банк» у розмірі 110 640,00 грн. (сума еквівалентна 4000,00 доларам США за курсом НБУ на 16 січня 2017 року).

Стягнути із спадкоємців за заповітом ОСОБА_5 - ОСОБА_4 вартість особистих речей у розмірі 51 615,00 грн.

Стягнути зі спадкоємців за заповітом ОСОБА_5 - ОСОБА_4 50% вартості об`єктів, що є спільною сумісною власністю колишнього подружжя у сумі розмірі 110 302 грн. 50 коп.

Стягнути із спадкоємців за заповітом ОСОБА_5 - ОСОБА_4 50% від вартості поліпшення нерухомого майна домоволодіння в АДРЕСА_1 , і кооперативної квартири АДРЕСА_2 в, у розмірі 95 912 гривень. Стягнути з ОСОБА_4 всі витрат, пов`язанні із сплатою судового збору.

01 липня 2015 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

21 липня 2015 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про зупинення цивільної справи на шість місяців до залучення до участі у справі правонаступників відповідача ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

30 червня 2016 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відновлено провадження у цивільній справі.

09 вересня 2016 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про залучення до участі у справі у якості правонаступника відповідача ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , її спадкоємця за заповітом ОСОБА_4 .

03 березня 2017 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу пропризначення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , правонаступника ОСОБА_5 , про поділ спільного майна подружжя, судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, на час провдення судової експертизи провадження у справі зупинено.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

Відповідно до п.9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

22 січня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відновлення провадження у цивільній справі.

26 лютого 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про призначення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , правонаступника ОСОБА_5 , про поділ спільного майна подружжя, судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюро судових експертиз «Надія», на час проведення судової експертизи провадження у справі зупинено.

17 липня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відновлення провадження у цивільній справі.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про зміну предмету позову, пояснив, що з 09 серпня 2006 року позивач та ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. 11 лютого 2014 року шлюб між подружжям розірвано, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві видано свідоцтво про розірвання шлюбу. За час спільного сумісногопроживання подружжям за спільні кошти придбано транспортний засіб - легковий автомобіль «ШевролеЛачетті», реєстраційний номер НОМЕР_1 , при купівлі автомобіля позивач передав відповідачу свої особисті кошти в розмірі 10000,00 доларів США, які зняв з банківського рахунку. Подружжя разом робили ремонт в квартирі, придбавали побутову техніку, витрачаючи на її придбавання спільні кошти, разом їздили на дачу, яка розташована в АДРЕСА_1 , Позивач придбав необхідні інструменти для проведення будівельних робіт та облаштування прибудинкової території,здійснив поліпшення домоволодіння, а саме: зробив сходи біля будинку, площадку для машини, огорожі з бетонних плит, металевіворота, хвіртку, поставив металопластикові вікна, викопав колодязь, за встановленихобставин, позивач вважає доведеним той факт, що всі майнові об`єкти та поліпшення об`єктівнерухомого майна, відповідно до переліку визначеного в окремих таблицях, які складено позивачем та приєднано до позову, слід віднести до спільного сумісного майна подружжя, та враховуючи той факт, що наразі не має можливості витребуватимайно в натурі та відокремити проведені поліпшення нерухомого майна, наявні підставидлявирішення питання про присудження відповідачу до виплати грошової компенсації, вартість майна позивачем визначено на власний розсуд, оскільки всі документи залишились в квартирі, де проживало подружжя, на разі донька колишньої дружини знищила документи на майно та відмовляється повернути наявне майно в натурі, яке зберігається як в квартирі, так і в домоволодінні.

ПредставникипозивачаОСОБА_20 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , в судовому засіданні позовні вимоги підтримували, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про зміну предмету позову.

Відповідач ОСОБА_4 , правонаступник ОСОБА_5 , в судовому засіданні просила в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, вважає заявлені вимоги безпідставними та необґрунтованими, оскільки за час перебування у зареєстрованому шлюбі позивач та мати відповідача, як подружжя, не придбавали коштовні речі, проживали в квартирі, яка належала на праві приватноївласності її матері, спірний автомобіль куплений на власні кошти матері до реєстрації шлюбу з відповідачем, після припинення шлюбу відповідач забрав заощадженні подружжям кошти, будучи обізнаним про хворобу дружини не допомагавматеріально, не цікавився її життям та здоров`ям, тому поданий до суду позов є надуманим та переслідує корисливі мотиви з боку позивача, який у такий спосіб планує заволодіти майном, яке залишилось у спадок після смертіколишньої дружини.

Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до положень статей 55 , 124 Конституції України , ст. 3 ЦПК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України ).

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України , згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у ст. 57 СК України .

Як з`ясовано судом, з 09 серпня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, видане 09 серпня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стануДніпровськогорайонного управління юстиції у м. Києві. (а.с.21 т.1)

11 лютого 2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві видано свідоцтво про розірвання шлюбу (складено відповідний актовий запис №40 від 11 лютого 2014 року). (а.с. 22 т.1)

Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно із частиною 1 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України).

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України . Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 ст. 71 СК України ), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України ).

12 червня 2015 року ОСОБА_1 пред`явив до суду позов до ОСОБА_5 , як колишнього подружжя, про поділ спільного сумісного майна подружжя,у спосіб, визначений у первісній редакції позовної заяви.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть,видане Відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві 02 липня 2015 року (актовий запис №10636).

Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Нормами спадкового права регулюються суспільні відносини правонаступництва, тобто наступництва одних суб`єктів (спадкоємців) в правах та обов`язках фізичної особи, яка померла (спадкодавця). Об`єктом спадкового наступництва є спадщина (спадкове майно, спадкова маса), тобто вся сукупність прав та обов`язків спадкодавця, в яких він перебував на момент своєї смерті і які за своєю правовою природою не є невіддільними від особи їх носія і здатні перейти до інших осіб (статті 1218, 1219 Кодексу).

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (стаття 1220 Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (стаття 1221 Кодексу).

Виходячи з положень ч. 1 ст. 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Право власності на рухоме та нерухоме майно, яке належало спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, є таким, що не припинилося внаслідок його смерті та входить до складу спадщини.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця. Таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов`язанням.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що у разі смерті боржника за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

За життя ОСОБА_5 залишила заповіт датований 29 червня 2015 року , за змістом заповіту все своє майно, яке буде належати заповідачу на день її смерті, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, заповідала ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , приватним нотаріус Київського міського нотаріального округу Черповецьким М.Ю. заведена спадкова справа №2/2015, із заявою про намір прийняти спадщину до приватного нотаріуса звернулась донька - ОСОБА_4 , як спадкоємець за заповітом, та ОСОБА_1 , колишній чоловік померлої.

14 липня 2016 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалене рішення про задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Визнано за ОСОБА_4 в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_5 , право власності на квартиру АДРЕСА_2

Визнано за ОСОБА_4 в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_5 , право власності на земельну ділянку разом з будинком, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_2 та НОМЕР_3 ). (а.с.89-91 т.1)

09 вересня 2016 року Дніпровськимрайонним судом міста Києва постановлено ухвалу про залучення до участі у справі у якості правонаступника відповідача ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , її спадкоємця за заповітом ОСОБА_4 (а.с.93-94 т.1)

Процесуальне правонаступництво, як і заміна неналежної сторони, означає зміну персонального складу учасників спору. Процесуальне правонаступництво можна визначити як заміну сторони чи третьої особи у спірних або встановлених судом правовідносинах внаслідок зміни суб`єктів права або обов`язку в матеріальних правовідносинах.

Смерть фізичної особи як підстава для процесуального правонаступництва має універсальний характер. У тих випадках, коли матеріальні правовідносини тісно пов`язані з особою суб`єкта, правонаступництва матеріального, а відтак, і процесуального не може бути. Зокрема, згідно ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, які випливають із зобов`язання, що пов`язане з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Тобто, вимоги, які випливають з даної категорії правовідносин,процесуального правонаступництва не допускають.

Спадкування - це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних відносинах. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу у певному правовідношенні, тобто цивільні відносини існують безперервно, не припиняючись, у них відбувається лише заміна одного із їх учасників.

Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту.

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Позов у цивільному процесі - це письмово оформлена і адресована суду письмова вимога, що складається з вимоги процесуального характеру та вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). А предмет позову - це матеріальний зміст цієї вимоги.

Таким чином, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняте судове рішення. Цей матеріальний зміст позовних вимог позивача, проявляється в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Зміна предмета позову відбудеться тоді, коли в рамках конкретного позовної вимоги позивач замість одного способу захисту прав (який був заявлений раніше, при подачі позову) захоче скористатися іншим способом захисту, обґрунтовуючи свої позовні вимоги (предмет позову) тими самими обставинами, якими він обґрунтовував первісні вимоги.

Зміна підстав позову відбувається тоді, коли позивач в рамках конкретної позовної вимоги, в обґрунтування раніше заявлених позовних вимог (предмету позову) посилається на інші обставини якими він ці (перші) позовні вимоги, обґрунтовував.

Таким чином, законодавцем визначено право позивача змінювати предмет позовних вимог, як складову матеріально-правової вимоги позивача до відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

07 лютого 2017 року позивачем в судовому засіданні п одана заява про зміну предмету позову, яка прийнята судом, про що судом постановлена протокольна ухвала із занесенням до журналу судового засідання, яке відбулось 07 лютого 2017 року, за змістом заяви позивач пред`явив вимоги до правонаступника відповідача ОСОБА_5 , та просив:

«Стягнути із спадкоємця за заповітом ОСОБА_5 - ОСОБА_4 276 600,00 гривень (сума еквівалентна 10000,00 доларам США за курсом НБУ на 16 січня 2017 року).

Стягнути 50% від суми виплаченого кредита ТОВ «БМ Банк» у розмірі 110 640,00 грн. (сума еквівалентна 4000,00 доларам США за курсом НБУ на 16 січня 2017 року).

Стягнути із спадкоємця за заповітом ОСОБА_5 - ОСОБА_4 вартість особистих речей у розмірі 51 615,00 грн. відповідно до Таблиці 3.

Стягнути зі спадкоємця за заповітом ОСОБА_5 - ОСОБА_4 50% вартості об`єктів, що є спільною сумісною власністю колишнього подружжя у сумі розмірі 110 302 грн. 50 коп. відповідно до Таблиці 1.

Стягнути із спадкоємця за заповітом ОСОБА_5 - ОСОБА_4 50% від вартості поліпшення нерухомого майна домоволодіння в АДРЕСА_1 , і кооперативної квартири АДРЕСА_2 , у розмірі 113565,00 гривень відповідно до Таблиці 2.

Стягнути з ОСОБА_4 всі витрат, пов`язанні із сплатою судового збору. (а.с.117-120 т.2).

05 листопада 2018 року позивачем в судовому засіданні подана заява про зміну предмету позову, яка прийнята судом, про що постановлена протокольна ухвала із занесенням до журналу судового засідання, яке відбулось 05 листопада 2018 року), за змістом заяви позивач пред`явив вимоги до правонаступника відповідача ОСОБА_5 , та просив:

«Встановити факт постійного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу ОСОБА_1 із ОСОБА_5 з 17 травня 2006 року по 09 серпня 2006 року.

Стягнути із спадкоємців за заповітом ОСОБА_5 - ОСОБА_4 276 600,00 гривень (сума еквівалентна 10000,00 доларам США за курсом НБУ на 16 січня 2017 року).

Стягнути 50% від суми виплаченого кредита ТОВ «БМ Банк» у розмірі 110 640,00 грн. (сума еквівалентна 4000,00 доларам США за курсом НБУ на 16 січня 2017 року).

Стягнути із спадкоємців за заповітом ОСОБА_5 - ОСОБА_4 вартість особистих речей у розмірі 51 615,00 грн. відповідно до Таблиці 3.

Стягнути зі спадкоємців за заповітом ОСОБА_5 - ОСОБА_4 50% вартості об`єктів, що є спільною сумісною власністю колишнього подружжя у сумі розмірі 110 302 грн. 50 коп. відповідно до Таблиці 1.

Стягнути із спадкоємців за заповітом ОСОБА_5 - ОСОБА_4 50% від вартості поліпшення нерухомого майна домоволодіння в АДРЕСА_1 , і кооперативної квартири АДРЕСА_2 , у розмірі 95912,00 гривень відповідно до Додатку 1 - Таблиця 2.

Стягнути з ОСОБА_4 всі витрат, пов`язанні із сплатою судового збору». (а.с.240-247 т.2)

За змістом положень ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

В силу ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

За змістом позовних вимог, з урахуванням останньої редакції заявипро зміну предмету позову, позивач просить встановити факт постійного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 із ОСОБА_5 з 17 травня 2006 року по 09 серпня 2006 року, мотивуючи свою позицію тим, що встановлення даного факту необхідно для визнання транспортного засобу - легкового автомобіля «ШевролеЛачетті», реєстраційний номер НОМЕР_1 , (купленого 06.06.2006 на ім`яОСОБА_5 ), об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_5 ( на підставі ч.1 ст.74, ч.1 ст.60 СК України), який придбаний за спільні кошти, набуті за час дошлюбного спільного проживання однією сім`єю та подальшого шлюбу.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Положеннями статті 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі (частина друга статті 1278 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1279 ЦК України спадкоємці, які разом із спадкодавцем були співвласниками майна, мають переважне право перед іншими спадкоємцями на виділ їм у натурі цього майна, у межах їхньої частки у спадщині, якщо це не порушує інтересів інших спадкоємців, що мають істотне значення.

При вирішенні спорів про поділ спадщини та визнання права власності на спадкове майно суди встановлюють належне спадкодавцю на час його смерті майно, яке входить до складу спадщини, а також з`ясовують чи не порушуються права та інтереси всіх спадкоємців, які мають право на спадщину.

Така правова позиція висловлена Судовою палатою у цивільних справах Верховного суду України в постанові від 25 травня 2016 року у справі №6-692цс16.

Виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, судом встановлено, що 07 червня 2006 року транспортний засіб - автомобіль «ШевролеЛачетті», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований у ВРЕР-5 УДАІ в м.Києві на підставі довідки-рахунку серії КІВ610691 від 06.06.2006 року на ім`яОСОБА_5 (особливі відмітки - кредит ТОВ «БМ Банк») та 23.12.2014 року знято з обліку для реалізації ОСОБА_14 на підставі нотаріального доручення серії НАЕ №847695 від 22.12.2014.

За даними, які викладено у довідці-рахунку серії НОМЕР_4 від 06.06.2006 року на ім`яОСОБА_5 , вартість автомобіля 87336,00 грн. (а.с.137,138 т.1)

17 січня 2015 року транспортний засіб «ШевролеЛачетті», 2006 року випуску, було зареєстровано на ОСОБА_15 на підставі довідки-рахунку серії ВІА №634483 від 14.01.2015.

На виконання ухвали суду про забезпечення доказів від 12 грудня 2017 року, АТ «БМ Банк» повідомив про неможливість надання копій Кредитного договору№22/080606 від 08 червня 2006 року, укладеного між ВАТ (ТОВ) «БМ Банк» та ОСОБА_16 в зв`язку зі знищенням кредитної справи за закінченням терміну зберігання, та надано суду виписку руху коштів по рахунку ОСОБА_16 за період з 06 червня 2006 року по 11 червня 2009 року. (а.с.126, 127-128 т.2)

Згідно Виписки руху коштів по рахунку, відкритого в АТ «БМ Банк» на ім`яОСОБА_5 , 06 червня 2006 року з рахунку здійснено переказ коштів на загальну суму 94937,94 грн. (з урахуваннями банківських послуг), призначення платежу - оплата за автомобіль Лачетті згідно Договору купівлі-продажу №1092/06 від 06.06.2006 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.63 Цивільного процесуального кодексу України)

На підтвердження заявлених позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сім`єю позивача з ОСОБА_5 до реєстрації шлюбу, позивач посилається на покази свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які надавали пояснення в судовому засіданні.

Однак, суд критично відносить до показів свідківОСОБА_25. та ОСОБА_19 , оскільки свідки не обізнані щодо взаємовідносин між позивачем та його колишньою дружиною до реєстрації ними шлюбу, їх матеріальне становище, періоду спільного сумісного проживання, їх спілкування з ОСОБА_5 мало епізодичний характер, в цілому повідомлені обставини свідкам відомі лише зі слів відповідача, тому ці свідчення не можуть прийняти судом як належні докази у справі, оскільки ґрунтуються на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, для встановлення факту проживання жінки та чоловіки без шлюбу та визнання їх сім`єю необхідне встановлення фактів їх спільного проживання, ведення ними спільного побуту та наявність взаємних прав та обов`язків даних осіб.

Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя при цьому, укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їхньої сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

І хоча проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя, але між особами, які проживають однією сім`єю без шлюбу виникають певні сімейні права та сімейні обов`язки, які в деяких випадках прирівнюються до прав та обов`язків подружжя. Зокрема, згідно ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт спільного сумісного проживання позивача з ОСОБА_5 до реєстрації шлюбу, ці обставини не підтверджено належними та допустимими доказами, які беззаперечно мали свідчити про їх спільне проживання, ведення господарства, спільного побуту та наявність взаємних прав та обов`язків, що є характеризуючими ознаками сім`ї.

За відсутності доведених обставин щодо встановлення факту спільного проживання позивача з ОСОБА_5 , суд вважає безпідставними вимоги позивача пред`явленні до спадкоємця за заповітом ОСОБА_5 - ОСОБА_4 про стягнення 276 600,00 гривень (сума еквівалентна 10000,00 доларам США за курсом НБУ на 16 січня 2017 року) та 50% від суми виплаченого кредита ТОВ «БМ Банк» у розмірі 110 640,00 грн. (сума еквівалентна 4000,00 доларам США за курсом НБУ на 16 січня 2017 року), оскільки транспортний засіб придбано ОСОБА_5 до державної реєстрації шлюбу з позивачем, за рахунок кредитних коштів, доказів, які мали свідчити, що позивач безпосередньо передав (переказував тощо) кошти в рахунок оплати за придбаний ОСОБА_5 автомобіль, суду надано не було, сам факт зняття позивачем коштів з банківського рахунку, відкритого на його ім`я в АКБ «Укрсоцбанк», в день придбання ОСОБА_5 транспортного засобу, не може слугувати безумною підставою особистої участі позивача саме у придбанні вказаного транспортного засобу, за наявності достовірних даних про проведенняоплати за транспортний засіб за рахунок кредитних коштів, які отримані ОСОБА_5 у АТ «БМ Банк», що підтверджуєтьсявипискою із особового рахунку позичальника по кредитному договору.

Відповідно до ч.4 ст.65 Сімейного кодексу України при поділі майна боргові забовязання враховуються, а не діляться.

Розподіл заборгованості за кредитним договором є фактично заміною боржника в кредитному договорі, що не може бути здійснено за рішенням суду, оскільки на це потрібна згода кредитора відповідно до ст.520 ЦК України, яка передбачає, що боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора.Ця норма є імперативною, та виключає будь-які варіанти щодо заміни боржника без згоди кредитора.

Виходячи з наведеного відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення із спадкоємця за заповітом ОСОБА_5 - ОСОБА_4 50% від суми виплаченого кредиту ТОВ «БМ Банк» у розмірі 110 640,00 грн. (сума еквівалентна 4000,00 доларам США за курсом НБУ на 16 січня 2017 року), оскільки сторонами кредитного договору є АТ «БМ Банк» та ОСОБА_5 , тому зобов`язання по погашенню кредитів мають виконуватись саме Позичальником, в той же час в матеріалах справи відсутній кредитний договір та докази, які мали підтвердити наявність (відсутність) заборгованості по кредитному договору, що унеможливлює з`ясувати дійсні обставини укладання та виконання кредитного договору, суму отриманих коштів та фактичний розмір грошових коштів сплачений Позичальником на погашення кредиту, у разі відсутності заборгованості щодо виконання кредитного договору.

Так, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. (ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз`яснено у пунктах 23, 24 Постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Згідно положень ст.57 Сімейного кодексу України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Згідно ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана норма права визначає підставу поширення на особисте майно режиму спільної сумісної власності за умови наявність спільних трудових чи грошових затрат або затрат лише другого з подружжя, який не є власником даного майна.

Під трудовими затратами розуміється особиста або спільна трудова діяльність подружжя, спрямована на ремонт майна, здійснення його добудови, переробки тощо, що призвело до істотного збільшення вартості майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих та (або) спільних коштів, що спрямоване на поліпшення майна. При цьому необхідною умовою визнання судом права спільної сумісної власності на дане майно є наявність "істотного збільшення його у вартості".

Оскільки поняття "істотне збільшення у вартості" є оціночним, конкретне рішення щодо задоволення або відхилення позову приймається судом з урахуванням усіх обставин справи. У разі здійснення поділу спільного майна, набутого на підставі і в порядку ч. 1 ст. 61 СК, суд має право відступити від принципу рівності часток, врахувавши ступінь трудової та (або) матеріальної участі у поліпшенні майна кожного з подружжя (ч. 2 ст. 70, ч. 7 ст. 57 СК).

У постанові ВСУ від 8 листопада 2017 року в справі № 6-1447цс17 колегією суддів звернуто увагу на те, що для застосування передбачених ст. 62 СК України правил збільшення вартості майна повинно відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального здорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою має бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, а також його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягають з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тими єдиними чинниками, що безумовно свідчать про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно положень ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтями 63, 65 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

При вирішення даного спору, суд враховує правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 07 вересня 2016 року у справі №6-801цс16, де встановлено наступне.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя(тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.

Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Виходячи з предмету позову, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, в частині вимог позивача щодо стягнення із спадкоємців за заповітом ОСОБА_5 - ОСОБА_4 вартості особистих речей у розмірі 51 615,00 грн. (відповідно до Таблиці 3); 50% вартості об`єктів, що є спільною сумісною власністю колишнього подружжя у сумі розмірі 110 302 грн. 50 коп. (відповідно до Таблиці 1); 50% від вартості поліпшення нерухомого майна домоволодіння в АДРЕСА_1 , і кооперативної квартири АДРЕСА_2 , у розмірі 95912,00 гривень (відповідно до Додатку 1 - Таблиця 2), суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, зважаючи на наступне.

Звертаючись з позовом до суду, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які мали підтвердити той факт, що визначений позивачем, на власний розсуд, в окремих таблицях перелік майна до складу якого входять товари побутової техніки та господарського призначення, будівельні матеріали, придбані за спільні кошти подружжя, перебували у спільному користуванні та безпосередньо знаходились за місцем проживання подружжя та/або в конкретно визначеному місці.

Під час розгляду справи позивачем не заявлялось клопотання про призначення судової товарознавчої експертизи з метою визначення дійсної вартості майна придбаного подружжям за період перебування у шлюбі та проведення оцінки вартості майна за місцем їх знаходження.

Під час розгляду справи, за клопотанням позивача, судом задоволено клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи, проведення якої доручено експертам Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюро судових експертиз «Надія», про що постановлено ухвалу від 26 лютого 2018 року, на розгляд експерта поставлено наступні питання:

- чи проводились поліпшення нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , в період перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 09.08.2006 року по 11.02.2014 року, які зазначено у Таблиці №2 Додатку до позову (а.с.102-114,117-120 т.2); якщо такі поліпшення проводились, в якому обсязі виконанні будівельні роботи (поліпшення) на цих об`єктах та яка їх вартість на момент проведення.

На виконання ухвали суду, експертами Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюро судових експертиз «Надія» надано Висновок експерта №7-07/18 складений 10 липня 2018 року. (а.с.76- 219 т.2)

За висновками експертів встановлено, що визначити чи проводились роботи по влаштуванню доступних та візуального огляду об`єктів дослідження на час проведення обстеження поліпшень нерухомого майна, які зазначені у Таблиці №2 Додатку до позову (а.с.102-114, 117-121 т.2) за адресою: АДРЕСА_1 , в період перебування у зареєстрованому шлюбі подружжя з 09.08.2006 року по 11.02.2014 року не представляється за можливе в зв`язку з відсутністю відповідної методики, яка б давала можливість встановити точну дату праведнихбудівельних робіт.

Документи, які б свідчили про придбання відповідних будівельнихматеріалів або виконання будівельних робіт за цей період, в матеріалах цивільної справи відсутні.

Роботи по влаштуванню поліпшень нерухомого майна , які зазначено у Таблиці №2 Додатку до позову (а.с.102-114, 117-121 т.2) за адресою: АДРЕСА_1 , проводились.

Встановити точну дату проведення будівельних робіт не представляється за можливе в зв`язку з відсутністю відповідної методики.

Залишкова вартістьоб`єктів дослідження визначалась на дату проведення обстеження нерухомого майна.

Залишкова вартість заміщення об`єктів дослідження, поліпшення нерухомого майна (вимощення, сходів біля нового будинку, площадки для машини, огорожі з бетонних плит, металевих робіт, хвіртки, металопластикових вікон, колодязю) , які зазначено у Таблиці №2 Додатку до позову (а.с.102-114, 117-121 т.2) і знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , визначена за витратним підходом, станом на дату проведення обстеження та складає 113 336,00 грн.

Ринкова вартість майна, зазначеного в матеріалах справи та ідентифікованого при огляді, що наведено в Таблиці №2 Товарознавчого дослідження, складає 4298,00 грн.

Загальна вартість поліпшень нерухомого майна та рухомого майна складає 117 634,00 грн.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що визначальним при вирішенні спірних правовідносин є доведення права володіння та розпорядження об`єктами нерухомого майна одним із подружжя, оскільки в розрізі даного спору позивач вимагає від спадкоємця за заповітом ОСОБА_5 - ОСОБА_4 виплати компенсації понесених витрат на поліпшення нерухомого майна домоволодіння в АДРЕСА_1 , і кооперативної квартири АДРЕСА_2 , які витрачені за рахунок спільних коштів подружжя.

Однак, в матеріалах справи відсутні правоустановлюючи документи, які мали підтвердити підстави та час набуття ОСОБА_5 права власності на домоволодіння в АДРЕСА_1 , і кооперативну квартиру АДРЕСА_2 , що унеможливлює надати оцінку заявленим вимогам стосовно проведення поліпшень цих об`єктів нерухомого майна та участь відповідача у проведенні ремонтних робіт та інших поліпшень, за відсутності даних щодо власника нерухомості.

Разом з тим, за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься у пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна кількості приміщень, створення нових, втручання в несучі конструкції).

За змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Таким чином, за змістом статей 357, 376 ЦК України, пункту 3 ДБН власник може самостійно здійснювати такі переобладнання об`єкта нерухомого майна, які не підпадають під ознаки реконструкції або перебудови, не суперечать закону, не порушують прав та охоронюваних інтересів інших осіб.

При розгляді даного спору, позивачем не надано проектно-кошторисної документації, проектної, дозвільної та технічної документації, передбачених законодавством, які мали підтвердити проведення реконструкції (перебудови) квартири (домоволодіння), також не долучено докази, які мали підтвердити понесені позивачем витрати на проведення цих робіт, та в сукупності свідчили про майновий стан позивача та його спроможність проводити роботи з поліпшення об`єктів нерухомого майна, придбавати витратні матеріали та нести витрати по утриманню нерухомості.

За змістом ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Згідно із частиною п`ятою цієї статті присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 7 червня 2017 р. у справі N 6-2670цс16).

Надаючи оцінку відносинам, які виникли між сторонами спору, визначеному способу захисту, суд враховує, що після відкриття провадження у цивільній справі та допуску у справі правонаступника відповідача ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , її спадкоємця за заповітом ОСОБА_4 , відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовилися від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини.

Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.

У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців.

Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.

Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців у межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

Урахування вартості спадщини дає підстави стверджувати, що спадкоємець може задовольнити вимоги кредитора спадкодавця за рахунок іншого власного майна, що не входить до складу спадщини, якщо успадковане майно становить для спадкоємця більший інтерес, ніж те власне майно, яке спадкоємець може передати кредитору в рахунок погашення заборгованості.

Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника.

Право на захист є складовою суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку.

Відповідно до структури ЦК України у книзі першій, розділу І «Основні положення», у статті 16 визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами.

Аналіз структури та змісту ЦК України дає підстави для висновку, що застосування спеціальних способів захисту, які визначені законодавцем для захисту окремих категорій цивільних прав, не виключає можливості також застосовувати загальні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до структури ЦК України кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд.

Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушеної майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Таке розуміння права кредитора на обрання ефективного способу захисту не порушуватиме прав та інтересів спадкоємців, оскільки завжди в основі вирішення питання про прийняття спадщини лежить вольовий акт, пов`язаний із наміром спадкоємця прийняти спадщину.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Саме таке розуміння особливостей захисту прав кредиторів у спадкових відносинах відповідає основній меті цивільного права, якою є забезпечення стабільності цивільного обороту.

Зазначені правові висновки наведені у постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц (провадження № 61-5552свп18), від 23 травня 2018 року у справі № 192/2761/14 (провадження № 61-4724св18).

Так, згідно зі ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-2962цс16.

Таким чином, ст. 1282 ЦК України обмежує суму стягнення заборгованості спадкодавця за кредитом із спадкоємця вартістю одержаного у спадок майна, а не встановлює спосіб звернення кредитора із вимогами до спадкоємця боржника.

Разом з тим положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм ст. 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Отже, встановлені ст. 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 р. у справі N 6-2962цс16).

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , в межах визначеногозаконодавствомшестимісячного строку, заявили про намір прийняти спадщину - ОСОБА_4 , донька спадкодавця, яка є спадкоємцем за заповітом, та ОСОБА_1 , колишнє подружжя, в свою чергу позивач, маючи майнові претензії до спадкодавця, які виникла за її життя, не звертався до потенційного спадкоємця із заявою про задоволення вимог кредитора.

Під час розгляду даної цивільної справи позивач скористався процесуальним правом подав заяву про зміну предмету позову, однак не навів правових підстав для звернення із заявленими вимогами стосовно поділу майна з колишнім подружжям, виплати компенсації за придбане майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та проведення поліпшення об`єктів нерухомого майна, безпосередньо до спадкоємця, обмежившись зміною прохальної частини позовної заяви де визначив як зобов`язальну сторону правонаступника відповідача ОСОБА_5 , без надання оцінки заявленим вимогам з урахуванням положень статті 1219 та 1282 Цивільного кодексу України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України)

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України)

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , правонаступника ОСОБА_5 , про поділ спільного майна подружжя, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

У відповідності до ст.141 ЦПК України суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.3, 321 Цивільного кодексу України ( в редакції, який набрав чинності з 01 січня 2004 року), ст.ст.16, 17 Закону України " Про власність", ст.ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 273, 280, 284, 288, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , правонаступника ОСОБА_5 , про поділ спільного майна подружжя.

Відповідно до положень ч.1та ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я