ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 червня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/10689/15-ц

Головуючий у першій інстанції Супрун О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/669/19

Чернігівський апеляційний суд у складі

головуючої судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарем Зіньковець О.О.,

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 грудня 2015 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

місце ухвалення рішення суду м. Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 24 грудня 2015 року.

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк», яке у подальшому змінило свою назву на АТ КБ «ПриватБанк», звернулось з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 17188,69 доларів США, що за курсом 22,09 грн відповідно до службового розпорядження НБУ від 25 серпня 2015 року становить 379698,1 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 18 січня 2008 року між банківською установою та ОСОБА_1 був укладений кредитно-заставний договір на суму 9684,9 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у порядку та строки, встановлені договором, зі строком дії договору до 16 січня 2015 року. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 25 серпня 2015 року виникла заборгованість у сумі 26531,47 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом 6614,38 доларів США, заборгованість по відсоткам за користування кредитом 2730,71 доларів США, заборгованість по комісії 519,28 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 16667,10 доларів США, штрафи 11,32 долари США (фіксована частина) та 817,97 доларів США (процентна складова). Оскільки рішенням Деснянського районного суду від 15 листопада 2011 року з відповідача вже було стягнуто заборгованість у розмірі 10172,07 доларів США, наведена сума вже не враховується при зверненні з даним позовом.

Заочним рішенням від 24 грудня 2015 року Деснянський районний суд м. Чернігова позовні вимоги задовольнив частково та стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитно-заставним договором від 18 січня 2008 року в сумі 7521,59 доларів США, що за офіційним курсом, встановленим НБУ, складає 172996,57 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 11 березня 2016 року відхилено апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», а заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 грудня 2015 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 14 лютого 2018 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 11 березня 2016 року скасовано, справу передано на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою від 14 березня 2018 року Апеляційний суд Чернігівської області заочне рішення суду Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 грудня 2015 року змінив та стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 372739,15 грн. Вирішив питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправомірність судового рішення та його ухвалення з порушенням норм матеріального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції залишив поза увагою відсутність у банку підстав для нарахування та стягнення процентів і пені за договором через наявність рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 вересня 2010 року, яким з відповідача на користь банку вже було достроково стягнуто у повному обсязі тіло кредиту.

Відповідач указує, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі, і наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості не є підставою для нарахування процентів та пені.

Зазначає, що суд не врахував висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/951/12, згідно з яким після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги за ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Зауважує на тому, що банк, стягнувши в судовому порядку всю суму тіла кредиту, не сприяє виконанню позичальником рішення суду і знову ініціює розгляд позовної вимоги про стягнення тіла кредиту, що вже розглянута судом.

Посилається також на пропуск банком строку позовної давності, зазначаючи, що була позбавлена можливості заявити відповідне клопотання у суді першої інстанції через необізнаність про розгляд справи.

У наданому відзиві представник АТ КБ «ПриватБанк», вважаючи доводи скаржника безпідставними, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення. Доводи відзиву зводяться до необґрунтованого посилання відповідача на постанову ВП ВС від 28 березня 2018 року, оскільки строк кредитування у відповідності до умов кредитно-заставного договору від 18 січня 2008 року був визначений до 16 січня 2015 року, а отже право нараховувати проценти за користування кредитними коштами було визначено саме до вказаної дати.

Представник звертає увагу, що у справі № 2-3063/10 банком не заявлялася вимога згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, а предметом спору взагалі було не стягнення заборгованості за договором, а звернення стягнення на заставне майно. Зазначає, що у даній справі позовні вимоги стосуються не лише стягнення процентів за користування кредитними коштами, а і боргу по «тілу» кредиту, який виник у зв`язку з несплатою відповідачем страхових внесків та неустойки.

Наголошує на те, що банком подано даний позов у межах строку позовної давності, оскільки відповідно до п. 14.11 кредитно-заставного договору від 18 січня 2008 року сторони встановили строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, комісійної винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у 5 років. Посилається на те, що позовна давність, як загальна, так і спеціальна, є диспозитивною у застосуванні, проте матеріали справи не містять відповідної заяви відповідача, поданої відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, про застосування строків позовної давності.

Також указує, що пред`явленням позову до відповідача у вересні 2011 року відбулося переривання перебігу строку позовної давності у відповідності до ч.ч. 2, 3 ст. 264 ЦПК України.

Заслухавши суддюдоповідача, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ч.ч. 1-4 ст. 370 ЦПК України, якщо апеляційна скарга надійшла до суду першої інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає апеляційну скаргу в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи. При цьому може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.

Ураховуючи, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є відмінними від тих, які були предметом попередніх апеляційного і касаційного перегляду, колегія суддів вважає, що висловлені заявником мотиви незгоди із судовими рішеннями є предметом даного судового розгляду.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що у судовому засіданні знайшов підтвердження факт порушення відповідачем умов кредитного договору щодо повернення кредиту та сплати процентів, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає відшкодуванню на користь позивача. Суд визнав за можливе зменшити розмір пені до 7000 доларів США на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, зазначивши, що він значно перевищує розмір збитків.

Дійшовши висновку про зміну оскаржуваного заочного рішення суду за апеляційною скаргою позивача, суд апеляційної інстанції зазначив про відсутність підстав, передбачених ч. 3 ст. 551 ЦК України, для зменшення розміру нарахованої неустойки, оскільки рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 листопада 2011 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором від 18 січня 2008 року у розмірі 10172,07 доларів США, на час розгляду справи відповідачем не виконане. При цьому апеляційний суд урахував наданий позивачем розрахунок, згідно з яким заборгованість за кредитом становить 56,47 доларів США, заборгованість за відсотками 983,43 долари США, заборгованість з комісійної винагороди 196,48 доларів США та 15637,28 доларів США пені.

Колегія суддів констатувала, що вимога про стягнення штрафу не підлягає задоволенню, оскільки стягнення з позичальника і штрафу, і пені є притягненням до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме порушення.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанції у повній мірі не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що 18 січня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», що змінив назву на АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитно-заставний договір на суму 9684,9 доларів США зі сплатою 15,6 % річних та 2,04 % річних винагороди за резервування ресурсів, на строк до 16 січня 2015 року (а.с. 174-178).

Відповідно до розділу 17 договору частина кредиту у розмірі 9035,71 долар США надається з метою придбання позичальником автомобіля; частина кредиту у розмірі 461,73 долари США надається з метою оплати перших страхових платежів за договорами страхування на перший рік дії кредиту; частина кредиту в розмірі 6,75 доларів США з метою оплати коштів за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі; частина кредиту у сумі 180,71 долар США з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується у момент видачі кредиту.

Пунктом 3.4.1 укладеного між сторонами договору визначено, що у разі, якщо позичальник не подав банку підтверджуючий документ про сплату чергових стахових платежів за договорами страхування станом на дату, коли вони повинні бути сплачені, банк має право самостійно сплатити такі страхові платежі протягом п`яти банківських днів замість позичальника. Пунктом 4.3.2 договору передбачено, що якщо банк скористається правом і сплатить чергові страхові платежі, позичальник зобов`язаний протягом 30 календарних днів відшкодувати банку суму сплачених коштів та усі інші витрати банку, пов`язані із здійсненням таких платежів. У разі непогашення позичальником такої заборгованості в указаний строк, вона вважається простроченою.

У справі встановлено, що через неналежне виконання відповідачем умов укладеного договору щодо своєчасного погашення кредиту та відсотків станом на 12 вересня 2011 року утворилася заборгованість у розмірі 10172,07 доларів США.

Рішенням від 15 листопада 2011 року Деснянський районний суд м. Чернігова задовольнив позов АТ КБ «ПриватБанк» та стягнув з ОСОБА_1 на користь позивача 10172,07 доларів США заборгованості по кредитному договору, що еквівалентно 81071,38 грн (а.с. 4-5). Указане судове рішення набрало законної сили. Як убачається з мотивувальної частини рішення, заборгованість відповідача складалась з: 6557,91 доларів США заборгованість за кредитом; 1747,28 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 322,80 доларів США заборгованість по комісії; 1029,82 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором; 31,37 доларів США штраф (фіксована частина); 482,89 доларів США штраф (процентна складова).

Виписками про рух коштів за період з 18 січня 2008 року по 05 червня 2019 року по рахунку № НОМЕР_1 та рахунку № НОМЕР_2 засвідчено, що кошти в сумі 28,36 доларів США двічі 17 січня 2012 року та 17 січня 2013 року були зараховані банком, як прострочена заборгованість за страховий платіж відповідно до п.п. 3.4.1 та 3.4.2 договору.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звернувшись до суду з даним позовом, АТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що ОСОБА_1 взяті на себе договірні зобов`язання належним чином не виконувала, і з урахуванням стягнутих вищенаведеним судовим рішенням коштів, станом на 25 серпня 2015 року загальна сума заборгованості за кредитно-заставним договором від 18 січня 2008 року становила 17188,69 доларів США.

Апеляційний суд частково погоджується з такими доводами позову, виходячи з наступного.

За письмовими поясненнями представника позивача, скерованими до суду апеляційної інстанції, вбачається і виписками про рух коштів по рахунках підтверджується, що заборгованість ОСОБА_1 за період з 17 січня 2012 року по 25 серпня 2015 року за тілом кредиту становить 56,47 доларів США (а.с. 276).

Указане списання коштів здійснювалось позивачем відповідно до умов договору та в межах строку його дії, і відповідачем не оспорюється. Доказів щодо самостійної сплати страхових платежів за 2012-2013 роки ОСОБА_1 не надано.

Указана сума не увійшла до суми заборгованості по тілу кредиту, яка була стягнута з ОСОБА_1 наведеним вище рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 листопада 2011 року.

Отже, 56,47 доларів США як заборгованість за тілом кредиту слід стягнути з відповідача, оскільки наведене грошове зобов`язання ОСОБА_1 не виконано і рішенням суду не охоплюється.

При цьому не беруться до уваги доводи апеляційної скарги про необхідність застосування до спірних відносин наслідків застосування строків позовної давності з огляду на таке. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг строку позовної давності порушених прав АТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахованої та несплаченої відповідачем спірної суми за тілом кредиту у сумі 56,47 доларів США почався з наступного дня після закінчення строку дії договору з 17 січня 2015 року, а банк звернувся до суду з позовом 23 жовтня 2015 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитом. Крім того, відповідно до п. 14.11 кредитного договору сторони встановили строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у п`ять років.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності є безпідставними та не заслуговують на увагу колегії суддів.

Разом із тим, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечується частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення грошового зобов`язання, що підтверджено висновком, викладеним у постанові ВП Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12, провадження №14-10 цс 18).

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає за необхідне зменшити період, за який має стягуватись заборгованість по відсоткам за користування кредитом. Ураховуючи строк дії договору 16 січня 2015 року та доводи позову про те, що період, за який нараховується заборгованість, визначений позивачем з 17 січня 2012 року по 25 серпня 2015 року, колегія суддів вважає, що період, за який нараховуються відсотки за користування кредитом, слід визначити з 17 січня 2012 року по 16 січня 2015 року (строк дії кредитного договору).

Таким чином, загальна сума заборгованості по процентам за користування кредитом (виходячи з того, що проценти за кредитом за указаний період розраховуються, виходячи з наявного боргу по тілу кредиту у сумі 56, 47 доларів США), яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь банку за період з 17 січня 2012 року по 16 січня 2015 року, складає 8,59 доларів США.

Відповідно апеляційний суд не погоджується із наданим банком та покладеним судом першої інстанції в основу судового рішення розрахунком щодо суми боргу ОСОБА_1 перед позивачем та вважає неможливим залишити визначену до стягнення з відповідача апеляційним судом при перегляді заочного рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 грудня 2015 року суму боргу. Так, з огляду на необхідність дотримання єдності судової практики при розв`язанні аналогічних спорів застосуванню при вирішенні даного спору підлягає висновок, викладений у постанові ВП Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження №14-10 цс 18) щодо правомірності стягнення відсотків після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, оскільки за змістом ч. 4 ст. 263 ЦПК України, що регулює питання законності і обґрунтованості судового рішення, при виборі і застосуванні норми права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, апеляційний суд безпідставно відніс до боргових зобов`язань відповідача заборгованість з комісії та пені, оскільки останні нараховані позивачем після зміни банком строку дії зобов`язання шляхом пред`явлення ним позову до ОСОБА_1 у 2011 році.

Апеляційний суд не може також покласти в основу судового рішення зроблений позивачем розрахунок пені у сумі 92,09 доларів США, виходячи з наявної заборгованості по тілу кредиту у сумі 56,47 доларів США, який наданий в ході розгляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , оскільки використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 3 ст. 533 ЦК України). Такий порядок визначено Декретом КМУ від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань). Виходячи з наведеного, максимальний розмір пені пов`язаний з розміром облікової ставки Національного банку України, а оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України гривні. Таким чином, розрахунок пені у доларах США зроблений позивачем всупереч вимог законодавства.

Ураховуючи наведене вище, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а з відповідача на користь банку слід стягнути 56,47 доларів США заборгованості за тілом кредиту та 8,59 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 17 січня 2012 року по 16 січня 2015 року.

Беручи до уваги невідповідність висновків районного та апеляційного суду обставинам справи, допущення порушень у застосуванні норм матеріального права, апеляційний суд вважає необхідним скасувати заочне рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, і ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» та стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача борг у загальній сумі 65,06 доларів США.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 грудня 2015 року та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 14 березня 2018 року скасувати.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) заборгованість по кредитному договору № CNGLAN07280120 від 18 січня 2008 року за період з 17 січня 2012 року по 16 січня 2015 року в сумі 65,06 доларів США, з яких 56,47 доларів США заборгованість за кредитом, 8,59 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом.

У задоволенні іншої частини заявлених вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 червня 2019 року.

Головуючий Судді: