Справа № 459/554/18
Провадження № 2/459/65/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2019 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого судді Новосада М.Д.

з участю секретаря судового засідання Сиванич У.М.

представника позивача ОСОБА_1 І.В.

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Червонограді за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на гараж та усунення перешкод права ним користування,

В С Т А Н О В И В :

20.02.2018 року представник позивача звернувся до суду з даним позовом. На його обґрунтування послався на те, що 24.02.2001 року був укладений шлюб між сторонами. У період спільного подружнього життя ними за спільні кошти був придбаний гараж АДРЕСА_1 , який був зареєстрований на відповідача. Стверджує, що з часу купівлі гаража і до сьогодні користується цим гаражем позивач. Вказує, що відповідач на даний час знаходиться за кордоном. Шлюб між сторонами розірвано. Стверджує, що відповідач вчиняє дії, які порушують право позивача на користування вказаним вище гаражем, вимагаючи звільнити його і в подальшому ним не користуватися.

Ухвалою судді Червоноградського міського суду Львівської області від 01.03.2018 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд такої за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 10.09.2018 року підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що йому відомо про судові процеси сторін щодо поділу спірного гаража № 64 по АДРЕСА_2 . АДРЕСА_3 . Стверджує, що вказаний гараж придбав позивач та завжди ним користувався. Зазначає, що позивач пропонував відповідачу гроші за вказаний гараж.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що перебуває із відповідачкою у дружніх стосунках, давно знайомі. Вказала, що під спільного проживання сторін мати відповідачки була на заробітках за кордоном та висилала їм гроші, за які вони придбали гараж. Зі слів відповідачки їй було відомо, що після розірвання шлюбу вони з відповідачем домовились, що вона відмовляється від аліментів, а він не претендує на спільне майно, про що давав їй нотаріально посвідчену розписку. Позивач деякий час з дозволу відповідачки користувався гаражем, потім попросив у ОСОБА_7 , яка за ним доглядала, ключ, щоб забрати там свої речі, та в подальшому відмовився повертати ключі. Він звертався в полюцію з приводу даного факту, так як мав довіреність від імені відповідачки. Після цього вони змінили замки в гаражі.

Допитана в судовому засіданні 10.05.2019 року свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що сторони розлучились у 2007 році. Пізніше вони виїхали за кордон та залишили їй ключі від спірного гаражу, щоб вона за ним доглядала. Через деякий час позивач повернувся в Україну і попросив ключі від гаражу, щоб забрати речі, після чого ключі віддав брату відповідачки ОСОБА_8 . У 2018 році їй знову віддали ключі від гаражу, щоб доглядати.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні 14.06.2019 року пояснив, що має гараж поруч із спірним гаражем сторін, часто бачив, як позивач користується ним, проводить там час, ремонтує автомобіль. Фактично гаражем ніхто не користується. Інколи бував там двоюрідний брат відповідачки.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захиіцас права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та1 суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

За принциповими положеннями ст.12 ЦПК України, які встановлюють змагальність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно п.п. 1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.02.2001 року. Шлюб між ними розірвано, згідно з рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 31.08.2006 року (а.с. 10).

За час спільного життя сторін, ними було придбано гараж АДРЕСА_3 , який згідно з повідомленням КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» від 13.02.2018 року № 876 станом на 31.12.2012 року зареєстрований за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Франгуловою Л.О. 19.05.2006 року за реєстром №1155 (реєстраційний номер майна 14802604) (а.с. 7)

Водночас відповідно до заяви ОСОБА_10 вказаний гараж придбав у нього ОСОБА_3 , оплачував кошти за цей гараж саме він (а.с. 13).

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована та один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У відповідності до положення статі 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за. взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

За таких обставин, саме на сторони покладається обов`язок доведення часу придбання майна; джерело придбання майна; мету придбання майна. Сторонами не було надано доказів стосовно мети та джерела придбання спірного майна, а тому при вирішенні спору слід виходити із презумпції спільності майна подружжя та рівності часток у такому майні, що закріплена в ст. 60 СК України.

Суд зазначає, що у даній справі відповідач у встановлений ЦПК України строк не подала жодних заперечень з приводу презумпції спільності майна та рівності часток сторін, у встановлений законом строк не подала жодних доказів того, що спірне майно придбано за її особисті грошові кошти (отримані у спадщину, набуті до шлюбу, набуті внаслідок дарування, тощо) та без мети набуття у спільну власність.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що сторони набули спірне майно у спільну власність і частки їх у даному майні є рівними.

Відповідно до п.п. 23 -25 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. З ст. 368 ЦК) ( 435- 15), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

З урахуванням наведених вище правових норм, суд вважає, що позовна вимога про визнання за сторонами права спільної сумісної власності на вказаний вище гараж підлягає до задоволення.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача не чинити перешкоди у здійсненні ним права користування цим гаражем, суд виходить з наступного.

Так, згідно з частиною 1 статті 316 цього Кодексу під правом власності розуміється право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України зміст права власності полягає у тому, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК).

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 386 ЦК України передбачені засади захисту права власності, а саме держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для

висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Враховуючи те, що сторони являються власниками вказаного вище гаража (такий належить їм у рівних частках), як видно з матеріалів справи саме позивач постійно, а саме: з часу придбання спірного гаража - 2006 року і дотепер ним користується, відповідач чинить перешкоди останньому у здійсненні ним свого права на користування цим гаражем, суд приходить до висновку, що останню слід зобов`язати не чинити перешкод позивачу у користування ним гаражем № 64 АДРЕСА_4 АДРЕСА_3 .

Питання розподілу судових витрат слід вирішити у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Водночас суд вважає за необхідне вирішити заявлене представником відповідача клопотання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності та виходить з наступного.

Відповідно до ч.І ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч.І ст.257 ЦК України).

У відповідності до ч.ч. 1, 7 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом.

Водночас, згідно з положенням статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

З матеріалів справи встановлено, що позивач звернувся з даним позовом до суду лише після того, як відповідачка стала чинити перешкоди у користуванні спільним майном, тому суд вважає, що строк звернення до суду з даним позовом не пропущено.

Тому клопотання представника відповідача до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2, 12,13, 81, 141, 200, 206, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на гараж та усунення перешкод права ним користування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на гараж АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_3 у здійсненні ним права користування гаражем АДРЕСА_5 по АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 704,80 грн. сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь Державної судової адміністрації України 704,80 грн. судового збору.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду через Червоноградський міський суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24.06.2019 року.

Суддя: М. Д. Новосад