КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/1689/19
Провадження № 2/520/2435/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2019 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Петренка В.С.,

за участю секретаря - Шевчук В.О., Швець А.С.,

за участю сторін:

представник відповідача - Сімак Я.К., діюча на підставі довіреності,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк»,

ОСОБА_2

про визнання недійсним договору іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

28.01.2019року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк», ОСОБА_2, в якій просить суд визнати недійсним договір іпотеки, укладений 04.01.2007 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» та ОСОБА_2 у забезпечення виконання боргових зобов'язань ОСОБА_5, визначених умовами кредитного договору №68/06ф від 24.05.2006 року, а також стягнути з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 12.02.2002року він - ОСОБА_1 перебуваючи з 15.03.1956 року з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передала у його - ОСОБА_1 власність належну їй на праві приватної власності квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, а він - ОСОБА_1 сплатив на користь ОСОБА_4 обумовлену договором купівлі-продажу вартість зазначеної квартири.

27.04.2002 року, як вказує позивач, між ним - ОСОБА_1 та відповідачем - ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого, він - ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, взамін чого ОСОБА_2 зобов'язався довічно утримувати його - ОСОБА_1 та його дружину - ОСОБА_3.

Проте, як зазначає позивач, обумовлені між ним - ОСОБА_1 та відповідачем - ОСОБА_2 домовленості щодо його та його дружини довічного грошового утримання, він - ОСОБА_1 та відповідач - ОСОБА_2 оформили шляхом укладання договору дарування зазначеної квартири, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського вгтаріального округу Криворотенко Л.І.

Позивач зазначає, що у зв'язку з тим, що він насправді мав намір укласти з відповідачем - ОСОБА_2 договір довічного матеріального утримання, проте, внаслідок необізнаності у юриспруденції, позивач фактично уклав з відповідачем - ОСОБА_2 договір дарування квартири, та зважаючи на те, що ОСОБА_2 з 2005 року неналежним чином виконував обов'язки щодо його та його дружини довічного грошового утримання, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03.02.2017 р. по цивільній справі № 520/10551/16-ц договір дарування, укладений 27 квітня 2002р. між ним - ОСОБА_1 та відповідачем - ОСОБА_2 визнано недійсним, визнано дійсним договір довічного утримання укладений 27 квітня 2002 р. між ним - ОСОБА_1 та відповідачем - ОСОБА_2, та, на підставі ст. 755 ЦК України, цей договір довічного утримання від 27.04.2002року розірвано та визнано за ним - ОСОБА_1 право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Однак, як стверджує позивач, під час реєстрації права власності на зазначену квартиру, він дізнався, що його квартира з 04.01.2007року перебуває в іпотеці ПАТ «ВіЕйБі Банк» та на неї накладено заборону на відчуження, через що він не зміг здійснити за собою реєстрацію права власності на квартиру на підставі зазначеного рішення Київського районного суду м. Одеси від 03.02.2017року.

Так, позивач вказує, що у червні 2018 року він дізнався, що 04.01.2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ «ВіЕйБі Банк» укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в забезпечення виконання боргових зобов'язань ОСОБА_5, визначених умовами кредитного договору №68/06ф від 24.05.2006р., ОСОБА_2 передав в іпотеку ПАТ «ВіЕйБі Банк» належну йому - ОСОБА_1 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач зазначає, що укладаючи спірний договір іпотеки, відповідач - ОСОБА_2 на підставі недійсного договору дарування, вважав себе власником квартири, яку передавав в іпотеку ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Разом з тим, позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2 не мав права укладати будь-які договори іпотеки, а зміст спірного договору іпотеки суперечить приписам ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 579 та 754 ЦК України, зокрема, позивач вказує, що станом на час укладання спірного договору іпотеки ОСОБА_2 не був власником майна, яке передав за спірним договором іпотеки в іпотеку ПАТ «ВіЕйБі Банк», оскільки єдиним власником цього майна, з моменту його придбання за договором купівлі-продажу від 19.02.2002 р. та по теперішній час є він - ОСОБА_1; відповідач - ОСОБА_2 не мав права до смерті ОСОБА_1 укладати договір застави (іпотеки) щодо квартири, яку отримав за договором довічного утримання від нього - ОСОБА_1;на квартиру, яку відповідач - ОСОБА_2 отримав від нього - ОСОБА_1 за договором довічного утримання не може бути звернуто стягнення протягом його.

Таким чином, позивач стверджує, що договір іпотеки, укладений 04.01.2007 року між відповідачем - ОСОБА_2 та відповідачем - ПАТ «ВіЕйБі Банк» має бути визнаний судом недійсним на підставі ч.1 ст. 215 ЦК України, зокрема, через недодержання в момент укладення спірного договору іпотеки стороною (сторонами) вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, а саме у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 станом на час укладення спірного договору іпотеки не був власником цього майна і це майно за законом не могло бути предметом договору іпотеки, та на підставі ч. 1 ст. 228 ЦК України, у зв'язку з тим, що спірний договір іпотеки спрямований на порушення його - ОСОБА_1 конституційного права, визначеного приписами ст. 41 Конституції України, а саме: права власності на майно, яке виступає предметом іпотеки за спірним договором іпотеки.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом про визнання недійсним договору іпотеки.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 29.01.2019року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявоюОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.Призначено підготовче засідання.

04.03.2019 року від представника відповідача - Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Так, в обґрунтування наданого відзиву представник відповідача посилається на те, що 24 травня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством Всеукраїнський Акціонерний Банк та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №68/06ф.

В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором №68/06ф від 21 травня 2006 року, як вказує представник відповідача, між банком та ОСОБА_2 04.01.2007 року було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за реєстровим №33. Предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1, та складається в цілому з чотирьох житлових кімнат, загальною площею 44,2кв.м. та підсобних приміщень, загальна площа квартири 61,5 кв.м., належну іпотекодавцю на підставі договору дарування нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І. 27.04.2002року за №4291.

Іпотечний договір від 04.01.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за реєстровим №33.

Представник відповідача зазначає, що відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз'яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз'яснень нотаріуса, а також відповідності волі волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. Нотаріус зобов'язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, які не відповідають вимогам законодавства або містять відомості, що принижують честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи або ділову репутацію юридичної особи, які мають підчистки або дописки, закреслені слова чи інші незастережені виправлення, документи, тексти яких прочитати внаслідок пошкодження, а також документи, написані олівцем. Нотаріус перевіряє справжність кожного аркуша документа, який викладений на спеціальних бланках нотаріальних документів та подається для вчинення нотаріальних дій, за допомогою Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів згідно з Порядком ведення Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 04.11.2009 № 2053/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 09.11.2009 за № 1043/17059.

Також представник відповідача вказує, що відповідно до ст.23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого манна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження манна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки набуває статусу іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому числі і на тих умовах, що існували набуття ним права власності на предмет іпотеки.

З урахуванням викладеного, представник відповідача зазначає, що банком дотримано усі вимоги чинного законодавства при вчинені правочину, а тому посилання позивача у позовній заяві є безпідставними.

Ухвалами Київського районного суду м. Одеси від 02.04.2019 року, 08.05.2019 року, 24.05.2019 року були задоволені клопотання представника Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Судові засідання по цивільній справі №520/1689/19 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки було ухвалено провести в режимі відеоконференції.

У підготовчому засіданні 11.03.2019 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання 26.06.2019 року, яке було проведено в режимі відеоконференції, представник позивача не з'явився, однак надіслав на електрону адресу суду заяву, в якій просив розглянути справу за його та позивача відсутності, заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

У судовому засіданні 26.06.2019 року, яке було проведено в режимі відеоконференції, представник відповідача - ПАТ «ВіЕйБі Банк» просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, з підстав, зазначених у відзиві.

Відповідач - ОСОБА_2 про час та місце підготовчих та судових засідань повідомлявся належним чином шляхом надсилання судової ухвали та повісток на адресу, зазначену у позовній заяві та довідці з відділу адресної довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, у підготовчі та судові засідання не з'явився, про поважність причин відсутності не повідомив, відзив на позовну заяву не надав.

При цьому суд зазначає, що відповідно до п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Приймаючи до уваги, що судові відправлення були повернуті поштою із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання», суд вважає за можливе розглядати справу без участі відповідача - ОСОБА_2 за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Як вбачається зі матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 19 лютого 2002 року ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Очеретяною І.А., набув право власності на квартиру АДРЕСА_1.

27 квітня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування нерухомого майна, за умовами якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_1, яка складається з чотирьох житлових кімнат, загальною житловою площею 44,2 кв.м. та підсобних приміщень. Загальна площа квартири - 61,5 кв.м., корисна площа - 60,6 кв.м.

Вказаний договір дарування нерухомого майна було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І., зареєстровано в реєстрі за № 4391.

У подальшому, як зазначає позивач у позовній заяві та не заперечує представник відповідача - ПАТ «ВіЕйБі Банк», 24 травня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №68/06ф.

В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором №68/06ф від 21 травня 2006 року, між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_2 04 січня 2007 року було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за реєстровим №33. Предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1, та складається в цілому з чотирьох житлових кімнат, загальною площею 44,2кв.м. та підсобних приміщень, загальна площа квартири 61,5 кв.м., належну іпотекодавцю на підставі договору дарування нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І. 27.04.2002року за №4291.

Іпотечний договір від 04.01.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за реєстровим №33.

Разом з тим, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03.02.2017 року, яке набрало законної сили 14.02.2017 року, було задоволено позов ОСОБА_1. Визнано недійсним договір дарування, укладений 27 квітня 2002 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (договір зареєстровано в реєстрі за №4391). Визнано дійсним договір довічного утримання, укладений 27 квітня 2002 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2. Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1, яка має загальну площу 61,5 кв.м., в тому числі житлову 44,2 кв.м.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_1 не може здійснити реєстрацію права власності на вказану квартиру на підставі рішення суду, оскільки квартира перебуває в іпотеці ПАТ «ВіЕйБі Банк», ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання договору іпотеки недійсним.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права й обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

За змістом норм ст.ст.3, 5, 18 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.574, 575, 577, 585 ЦК України іпотека як форма застави виникає і на підставі договору, який підлягає нотаріальному посвідченню. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. Предметом іпотеки також може бути нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Тією ж нормою ст.18 Закону України «Про іпотеку» визначено, іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя-юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб-підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім`я, по батькові, адресу постійного місця проживання та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків та інших обов`язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України; 2) зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані. При іпотеці земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. У разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що недійсним може бути визнано лише укладений договір.

У відповідності з ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Отже, суд перевіряє дійсність правочину саме на момент його укладення, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Судовим розглядом встановлено, що на момент укладення спірного договору іпотеки власником іпотечного майна - квартири АДРЕСА_1, був іпотекодавець - відповідач ОСОБА_2 на підставі договору дарування нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І., зареєстровано в реєстрі за № 4391.

Позивачем не доведено підстав того, що на момент укладення спірного договору відповідач - ОСОБА_2 не мав права передавати в іпотеку майно, власником якого він був.

Також, позивачем не надано суду доказів, а судом не встановлено, що при укладенні оспорюваного іпотечного договору були порушені істотні умови, передбачені статтею 18 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, суд зазначає, що статтею 23 Закону України "Про іпотеку" визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Таким чином, незважаючи на те, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03.02.2017 року, яке набрало законної сили 14.02.2017 року,за ОСОБА_1 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1, з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку",іпотека є дійсною для ОСОБА_1 як набувача іпотечного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом з тим, позивачем або його представником, як до позовної заяви, так і під час розгляду справи, не надано суду оспорюваного договору іпотеки, як і не заявлено відповідного клопотання про витребування зазначеного договору.

При цьому, справа перебуває в провадженні суду з січня 2019 року, однак позивач або його представник жодного разу не були присутніми у судових засіданнях та відповідних клопотань про витребування доказів не заявляли.

Тобто, матеріали справи взагалі не містять договору іпотеки, який позивач просить суд визнати недійсним.

Таким чином, суд зазначає, що позивачем не доведено правові підстави, визначені ст.ст. 203, 215, ч. 1 ст. 228 ЦК України, для визнання договору іпотеки недійсним.

Враховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, беручи до уваги докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв'язку з відмовою у позові, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст. 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має

право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Повний текст рішення складено 01.07.2019 року.

Суддя Петренко В. С.