Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 442/2219/11

провадження № 61-11324св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Управління Державного земельного агентства у Дрогобицькому районі Львівської області, Станіславська сільська рада Дрогобицького району Львівської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року у складі судді Коваль Р. Г. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року у складіколегії суддів: Бойко С. М.,Мельничук О. Я., Крайник Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У вересні 2011 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 , треті особи: Управління Державного земельного агентства у Дрогобицькому районі Львівської області, Станіславська сільська рада Дрогобицького району Львівської області, про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що з 1985 року вона проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а 17 грудня 1994 року між ними було зареєстровано шлюб. За час спільного проживання ними набуте майно, що є спільною сумісною власністю, - домоволодіння АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , автомобіль марки ГАЗ 21, автомобіль марки OPEL VECTRA, автомобіль марки AUDI 100, автомобіль марки RENAULT LAGUNA 1,6. Спорудження будинку було розпочато відповідачем на підставі рішення виконкому Дрогобицької районної ради № 142 від 15 червня 1989 року. Будинок було здано в експлуатацію у 2008 році. Свідоцтво про право власності на домоволодіння видано ОСОБА_2 09 березня 2009 року. Право власності на земельну ділянку оформлене на відповідача, про що свідчать свідоцтво про право власності, індексний номер НОМЕР_8, від 20 липня 2014 року та витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 липня 2014 року. Без її згоди відповідач відчужив автомобіль марки ГАЗ 21, автомобіль марки OPEL VECTRA, автомобіль марки AUDI 100, використав кошти від продажу не в інтересах сім`ї. Крім цього, з метою уникнення поділу майна подружжя відповідач приховав у своїх власних інтересах готівкові грошові кошти у валюті на загальну суму 87 896 грн, а також грошові кошти з банківських рахунків на суму 89 197,92 грн, а всього 177 093,92 грн. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила: встановити факт її проживання з 1985 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем і його неповнолітніми дітьми: сином ОСОБА_5 , 1976 року народження, донькою ОСОБА_6 , 1973 року народження, а також її сином ОСОБА_7 , 1980 року народження; здійснити розподіл спільного сумісного майна подружжя, визнати за нею право власності на 3/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1 та 3/4 частини земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_2 ; скасувати свідоцтво про право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 від 09 березня 2009 року, серія НОМЕР_3 , видане на ім`я ОСОБА_2 , та скасувати запис у Державному реєстрі прав на нерухоме майно щодо спірного домоволодіння; визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку автомобіля марки Renault Laguna 1,6.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року позов задоволено частково. Проведено розподіл спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме - домоволодіння АДРЕСА_1 , яке позначено на плані А-І, що складається з котельні, що позначено на плані І, площею 30,3 кв. м., гаража, що позначено на плані ІІ, площею 56 кв. м., кладової, що позначено на плані ІІІ, площею 5,9 кв. м., кладової, що позначено на плані ІV площею 18 кв. м., кладової, що позначено на плані V, площею 4,6 кв. м., усього по підвалу 114,8 кв. м., коридора, що позначено на плані 1, площею 16,8 кв. м., кухні, що позначено на плані 2, площею 15,6 кв. м., санвузла, що позначено на плані 3, площею 4,6 кв. м., житлової кімнати, що позначено на плані 4, площею 18,5 кв. м., житлової кімнати, що позначено на плані 5, площею 11,6 кв. м., житлової кімнати, що позначено на плані 6, площею 20,7 кв. м., житлової кімнати, що позначено на плані 7, площею 24,6 кв. м., тамбура, що позначено на плані І, площею 4,7 кв. м., усього по першому поверху 117,3 кв. м., по мансарді: необладнане приміщення, що позначено 8, площею 12,8 кв. м., необладнане приміщення, що позначено 9, площею 12,5 кв. м., необладнане приміщення, що позначено 10, площею 12,8 кв. м., необладнане приміщення, що позначено 11, площею 31,3 кв. м., усього по мансарді площа 69,4 кв. м. та всього по будинку площа 301,5 кв. м., з них житлової - 75,4 кв. м., допоміжної - 226,1 кв. м., вбиральні, яка позначена на плані Б, прибудинкової земельної ділянки для будівництва і обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , автомобіля марки Renault Laguna 1,6 (1999), ДРЗ НОМЕР_4 , зеленого кольору, двигун № НОМЕР_5 , кузов № НОМЕР_6 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , залишено за ОСОБА_2 право власності на іншу 1/2 частину вказаного домоволодіння. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину прибудинкової земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , яка розташована по АДРЕСА_1 , залишено за ОСОБА_2 право власності на іншу 1/2 частину цієї земельної ділянки. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку автомобіля марки Renault Laguna 1,6, реєстраційний номер НОМЕР_4 , залишено за ОСОБА_2 право власності на іншу 1/2 ідеальну частку вказаного автомобіля. В решті позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що з осені 1985 року по 17 грудня 1994 року сторони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, виховували дітей, своєю працею та грошовими коштами сприяли у будівництві домоволодіння. Спірне майно, а саме: домоволодіння АДРЕСА_1 , земельна ділянка для будівництва і обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га, автомобіль марки Renault Laguna є спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Тому, зважаючи на відсутність підстав для відступу від принципу рівності часток майна подружжя, суд дійшов висновку про можливість його поділу шляхом визнання за кожним із подружжя по 1/2 частині цього майна. Посилання позивача на те, що автомобіль марки ГАЗ 21, автомобіль марки OPEL VECTRA, автомобіль марки AUDI 100 були відчуженні без її згоди суд не взяв до уваги, виходячи з тих обставин, що сторони були у приязних відносинах, проживали однією сім`єю, обговорювали сімейні проблеми. При цьому сторони не заперечували, що кожен наступний автомобіль придбавався за кошти від продажу кожного попереднього автомобіля. Доводи позивача щодо поділу грошових коштів, які знаходилися на банківських рахунках, готівкових грошових коштів у сумі 78 000 російських рублів, 1 000 євро та 3 000 доларів США суд вважав безпідставними та такими, що не підтверджені допустимими доказами.

Додатковим рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 березня 2016 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 та ОСОБА_1 відхилено, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвала мотивована тим, що право власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами зареєстровано за відповідачем 09 березня 2009 року, а право власності на земельну ділянку - 30 липня 2014 року, тому на підставі статей 60, 69, 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України) апеляційний суд, враховуючи фактичні обставини справи, час набуття права власності на спірне майно, дійшов висновку про відсутність підстав для відступу від принципу рівності часток майна подружжя та погодився з висновком суду першої інстанції в частині поділу майна з присудженням кожному з подружжя по 1/2 його частині. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду в частині поділу нерухомого майна.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У серпні 2016 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року і постановити нове рішення, яким позов задовольнити частково, здійснити поділ нерухомого майна подружжя, виділивши позивачу 1/6 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки для обслуговування цього будинку площею 0,25 га.

Касаційна скарга мотивована тим, що спорудження будинку по АДРЕСА_1 було розпочато в 1990 році та закінчено в 1994 році, тому до спірних правовідносин щодо обсягу спільного нажитого майна і його розподілу підлягали застосуванню положення Кодексу про шлюб та сім`ю України, а не СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Посилаючись на наявність в матеріалах справи достатніх доказів щодо придбання будівельних матеріалів, оплати вартості окремих будівельних робіт саме відповідачем, заявник вважав, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги висновок судового експерта № 11-10/13 від 23 жовтня 2013 року з посиланням на те, що окремі квитанції на будівельні матеріали видані не на ім`я відповідача ОСОБА_2 . У цій справі позивачем не заявлено вимоги про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя і положення статті 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) не були підставою позову та не застосовувалися судами.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень і просила відмовити в задоволенні скарги, посилаючись на те, що відповідачем не зазначено доводів щодо незаконності висновків судів попередніх інстанцій в частині розгляду позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю та розподілу спільного автомобіля Renault Laguna, не надано належних доказів та обґрунтувань на підтвердження його вимог щодо поділу майна подружжя та виділення їй 1/6 частини спірного житлового будинку. Доводи заявника про те, що будинок було споруджено у 1994 році, є безпідставними, оскільки будинок вважається побудованим лише після здачі його в експлуатацію.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали з Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, а ухвалою від 09 березня 2017 року - справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

26 лютого 2018 року справу № 442/2219/11 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судами встановлено, що з осені 1985 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а 17 грудня 1994 року між ними було зареєстровано шлюб.

Під час спільного проживання сторони набули спільне майно подружжя - домоволодіння АДРЕСА_1 .

Спорудження будинку було розпочато на підставі рішення виконкому Дрогобицької районної ради № 142 від 15 червня 1989 року. Будинок здано в експлуатацію у 2008 році.

Свідоцтво про право власності на будинок видано ОСОБА_2 09 березня 2009 року.

Під будинком знаходиться земельна ділянка для його будівництва і обслуговування площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_2 . Право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 , про що свідчать свідоцтво про право власності, індексний номер НОМЕР_8, від 20 липня 2014 року та витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 липня 2014 року.

У 2011 році сторонами було придбано автомобіль марки RENAULT LAGUNA 1.6, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 від 28 липня 2011 року. Право власності зареєстровано за ОСОБА_2 та в особливих відмітках зазначено, що ОСОБА_1 має право користування автомобілем.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Тільки в разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися.

Вказані правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Таким чином, спеціальне правило, що належить застосувати суду для оцінки правових наслідків набуття майна членами однієї сім`ї, міститься в частині першій статті 17 Закону України «Про власність», що втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття та створення спільного нерухомого майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія СК України.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи, що 09 березня 2009 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на спірний будинок АДРЕСА_1 , 30 липня 2014 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , 28 липня 2011 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на спірний автомобіль марки RENAULT LAGUNA 1.6, а шлюб між сторонами зареєстрований 17 грудня 1994 року, придбане ними спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності набутого майна щодо певного об`єкту у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її заперечує.

Судами не встановлено й відповідачем не доведено, що наявні підстави для спростування презумпції спільності майна подружжя, що підлягає застосуванню до визначення правового режиму нерухомого та рухомого майна, яке є предметом спору у цій справі.

Отже, спірні будинок, земельну ділянку та автомобіль марки RENAULT LAGUNA 1.6 належить розглядати як об`єкти права спільної сумісної власності сторін.

За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спірне нерухоме майно (будинок та земельна ділянка) підлягає поділу, оскільки набуте сторонами під час їх спільного проживання як членів однієї сім`ї. 17 грудня 1994 року вони зареєстрували шлюб, 09 березня 2009 року та 30 липня 2014 року зареєстрували право власності на майно на ім`я ОСОБА_2 , що саме по собі не змінює правовий режим спільності майна подружжя.

Сторони не заперечували, що автомобіль марки ГАЗ 21, автомобіль марки OPEL VECTRA, автомобіль марки AUDI 100 були відчуженні і кожен автомобіль придбавався за кошти від продажу кожного попереднього автомобіля.

Автомобіль марки RENAULT LAGUNA 1.6 належить сторонам на праві спільної сумісної власності, оскільки набутий подружжям у 2011 році, тобто під час шлюбу.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що сторони з осені 1985 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 проживали однією сім`єю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, виховували дітей, своєю працею та грошовими коштами сприяли будівництву спірного домоволодіння, а з 17 грудня 1994 року перебували у зареєстрованому шлюбі, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що спірне майно, а саме: домоволодіння, прибудинкова земельна ділянка та автомобіль марки RENAULT LAGUNA є спільним майном подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , а тому воно підлягає поділу шляхом визнання за кожним із подружжя права власності на 1/2 частину цього майна.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Висновком експерта від 23 жовтня 2013 року № 11-10/13, який проводив будівельно-технічну експертизу спірного домоволодіння, визначено його ринкову вартість у розмірі 574 233 грн та встановлено, що 1/5 ідеальна частка спірного будинку складає 115 662 грн, оскільки відповідач до укладання шлюбу виконав 59,73 % будівельних робіт, а під час шлюбу - 40,27 %. Однак судом першої інстанції висновок в цій частині визнано таким, що не відповідає дійсності з огляду на те, що експертом безпідставно взято до уваги та покладено в обґрунтування висновку документи, які не мають відношення до спорудження спірного будинку та не підтверджують витрати відповідача на його будівництво. Експерт встановив факт придбання відповідачем будматеріалів і надав оцінку доказам, які йому було надано для дослідження, що перебуває за межами його компетенції.

Посилання у касаційній скарзі на вищевказаний висновок експерта є безпідставними, оскільки за правилами частини шостої статті 147 ЦПК України 2004 року висновок експерта для суду не є обов`язковим і оцінюється за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов