Постанова

Іменем України

13 червня 2019 року

м. Київ

справа № 344/11069/18

провадження № 61-5330св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача -ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету

Івано-Франківської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення

Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 26 листопада 2018 року у складі судді Антоняка Т. А. та постанову

Івано-Франківського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Бойчука І. В., Девляшевського В. А., Фединяка В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету

Івано-Франківської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 02 грудня 2015 року було розірвано шлюб між нею та ОСОБА_3 За час проживання у шлюбі у сторін народилася дочка - ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає із нею. ОСОБА_3 участі у вихованні дитини не бере, зв`язок з дитиною не підтримує. У зв`язку із тим, що її матір - ОСОБА_5 проживає у Португалії, вона має змогу разом із дитиною відвідати її, ближче познайомити дочку з її бабусею, з місцевістю та культурою цієї країни, забезпечити повноцінний відпочинок у Португальській Республіці для підвищення рівня світогляду дитини, покращення її здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд надати дозвіл

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на тимчасовий виїзд за межі України до Португальської Республіки без згоди та супроводу батька

ОСОБА_3 на період з 01 листопада 2018 року по 01 листопада 2019 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 26 листопада 2018 року, з урахуванням ухвали цього ж суду

від 27 листопада 2018 року про виправлення описки, позовні вимоги

ОСОБА_1 задоволено. Надано дозвіл малолітній дитині ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , закордонний паспорт № НОМЕР_1

від 29 травня 2018 року на тимчасовий виїзд за межі України до Португальської Республіки, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_3 , на період з 01 грудня 2018 року по 01 листопада 2019 року, у супроводі

матері - ОСОБА_1 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до частини першої статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Суд вважав, що надання дозволу малолітній дитині ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на тимчасовий виїзд за кордон відповідатиме її інтересам, забезпечить її відпочинок для покращення її здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, підвищення рівня світогляду дитини.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що надання дозволу малолітній дитині ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на тимчасовий виїзд за кордон відповідатиме її інтересам, забезпечить її відпочинок, покращить її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток та рівень світогляду дитини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2019 року до Верховного Суду,

ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її з суду першої інстанції.

У травні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не обґрунтувала свої позовні вимоги жодним доказом, не надано доказів, що вона має фінансову можливість виїхати за кордон, що буде відповідати інтересом дитини. Не надано жодних медичних документів, що дитина потребує лікування або медичного обстеження та лікування без супроводу батька. Позивач не навела доказів в яких умовах буде проживати дитина, на які грошові кошти буде здійснюватися ї харчування та одягання відповідно до погодних умов. У позовній заяві не зазначено, що дитина виїжджає за кордон у супроводі матері, однак суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та самовільно у рішенні зазначив у супроводі матері. Крім того, позивач всупереч вимогам закону, не надала належних та допустимих доказів звернення до відповідача з приводу надання дозволу на виїзд дочки за кордон.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 , поданий представником - ОСОБА_2., на касаційну скаргу ОСОБА_3 у якому вона просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду

Івано-Франківської області від 02 грудня 2015 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 02 березня 2013 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 209. Неповнолітню дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено на проживання з матір`ю ОСОБА_1 Також, ухвалено стягувати з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частки від його заробітку щомісячно до досягнення дочкою повноліття. Стягнення аліментів розпочато з 02 грудня 2015 року (а. с. 9-11).

Відповідно до свідоцтва про народження дитини батьками ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а. с. 8).

Згідно зі змістом позовних вимог ОСОБА_1 , з метою відпочинку та оздоровлення бажає здійснити виїзд з дитиною за кордон у Португальську Республіку, де проживає і працює баба дитини і має можливість забезпечити оздоровлення та відпочинок дитини.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня

1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17, провадження

№ 14-244цс18.

Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Доводи касаційної скарги про те, що строк виїзду дитини за кордон є надто тривалим і він, як батько, не зможе бачитися з дитиною, не заслуговують на увагу, оскільки оскаржувані судові рішення ухвалені судом в інтересах дитини. Також судом апеляційної інстанції не встановлено обставин виходу за межі позовних вимог, оскільки виїзд дитини за межі України має бути здійснено у супроводі матері, про що суд зазначив у резолютивній частині рішення.

Під час розгляду справи суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального права й не допустили порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору, а тому оскаржувані судові рішення відповідно до частини першої статті

410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки наведені в ній доводи не спростовують висновків судів.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 26 листопада 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

В. В. Шипович