Постанова

Іменем України

24 червня 2019 року

м. Київ

справа № 753/4001/14-ц

провадження № 61-28970св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С.Ю., Петрова Є.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: Перша київська обласна державна нотаріальна контора, Києво-Святошинська районна державна нотаріальна контора, Горенська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 травня 2017 року у складі головуючого Колесник О.М. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 жовтня 2017 року у складі головуючого у складі суддів: Мараєвої Н.Є., Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в якому просив визнати недійсним заповіт, складений його батьком ОСОБА_5 08 червня 1996 року, скасувати свідоцтво про право на спадщину за цим заповітом, видане 18 травня 2011 року Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_6 ..

Позов мотивовано тим, що він є сином ОСОБА_5 та ОСОБА_7 Окрім нього в сім`ї було ще двоє дітей - ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Всією родиною з 1965 року вони проживали в будинку АДРЕСА_1 , який був побудований батьками позивача. В грудні 1984 року позивач переїхав до іншого будинку в с. Горенка, однак майже щодня навідував батьків та братів. В ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати - ОСОБА_7 , однак а ні батько, а ні брати оформленням спадщини за померлою не займалися. ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько - ОСОБА_5 , після смерті якого оформленням спадщини позивач не займався, оскільки вже не був зареєстрованим у буд. АДРЕСА_1 , а на запитання до брата - ОСОБА_6 , яким чином було оформлено право власності на будинок, останній відмовчувався та не давав чіткої відповіді. Лише після його смерті, ОСОБА_1 стало відомо, що право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 його брат ОСОБА_6 отримав на підставі заповіту, складеного батьком 08 червня 1996 року, та отриманого згодом свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Інша половина спірного будинку також невідомим позивачу чином була оформлена на ОСОБА_4 , сина покійного брата позивача - ОСОБА_8 . На підставі звернення позивача до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , нотаріусом було заведено спадкову справу №192/2013, а пізніше з відповідними заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулись і сини ОСОБА_6 - ОСОБА_9 та ОСОБА_3 .

Зазначає, що предметом даного спору є заповіт, складений ОСОБА_5 08 червня 1996 року та вважає, що він підписаний не рукою його батька, а тому просить визнати даний заповіт недійсним та відповідно скасувати свідоцтво про право на спадщину, яке видане на підставі заповіту. При цьому, вказує, що строк позовної давності ним не пропущений, адже про наявність заповіту йому стало відомо лише в 2013 році, після братової смерті.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 травня 2017 року , залишене без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 жовтня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції, з висновками якими погодився апеляційний суд, виходили з того, що оскільки відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи в графі «підпис» даного заповіту стоїть підпис саме ОСОБА_5 , а інших доказів, які б спростовували дійсність даного правочину, відсутні, тому підстав для задоволенні позову теж не має.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій 13 листопада 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_1 , просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу з Дарницького районного суду м. Києва(753/4001/14-ц).

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої та апеляційної інстанції постановляючи судові рішення не встановили всіх фактичних обставин справи, а саме, що заповіт складений ОСОБА_5 08 червня 1996 року підписаний не рукою його батька, а тому просить визнати даний заповіт недійсним та відповідно скасувати свідоцтво про право на спадщину, яке видане на підставі заповіту.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

Відзив по справі не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 є синами ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (т.1, а.с.7, 9).

Як встановлено судами, власником будинку АДРЕСА_1 з 1965 року був ОСОБА_5 , що підтверджується домовою книгою (т.1 , а.с.11-14).

У вказаному будинку були зареєстровані та проживали з 14 березня 1966 року ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , а пізніше і ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Горенською сільською радою Києво-Святошинського району (т.1, а.с.8).

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що 08 червня 1996 року в селі Горенка, Києво-Святошинського району, Київської області ОСОБА_5 було складено заповіт, посвідчений секретарем виконкому Горенської сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району, Київської області Мазниченко Т.М., та зареєстрований в реєстрі за №64, відповідно до якого все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все, що належатиме ОСОБА_5 на день смерті і на що за законом він матиме право, він заповідає у власність сину ОСОБА_6 та онуку ОСОБА_10 в рівних долях кожному (т.1, а.с.20).

ІНФОРМАЦІЯ_6 померла мати позивача - ОСОБА_7 , а 31 березня 2003 року - батько, ОСОБА_5 (т.1, а.с.15).

Як встановлено судами, 18 травня 2011 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори на підставі заповіту посвідченого секретарем виконкому Горенської сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району, Київської області 08 червня 1996 року, зареєстрованого в реєстрі за №64, ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право на спадщину, яка складається з 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , з відповідною частиною господарських будівель і споруд (т.1, а.с.19).

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №10630/10631/16-32, складеним 30 листопада 2016 року судовими експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (Т.2, а.с.53-60) підпис від імені ОСОБА_5 у графі «Підпис» в оригіналі заповіту від імені ОСОБА_5 від 08 червня 1996 року, посвідченого ОСОБА_11 , секретарем виконкому Горенської сільської Ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області, за реєстром №64, виконаний самим ОСОБА_5 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч.1, 2, 3 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до ч.1,3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як встановлено ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Таким чином, суд першої та апеляційної інстанції встановивши всі фактичні обставини справи та дослідивши висновок судово-почеркознавчої експертизи №10630/10631/16-32, складеним 30 листопада 2016 року, прийшли до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимоги щодо визнання заповіту ОСОБА_5 , складеного 08 червня 1996 року, недійсним, оскільки заповіт був складений самим спадкодавцем, а доказів, які б спростовували дійсність даного правочину, відсутні.

Інші аргументі касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С.Ю. Мартєв

Є. В. Петров