У Х В А Л А

24 червня 2019 року

м. Київ

справа № 761/16111/18

провадження № 61-9790ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Петрова Є. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування майна з незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом та просив ухвалити рішення про його задоволення, посилаючись на те, що 31 жовтня 2011 року він підписав розписку про отримання від відповідача ОСОБА_3 5 000 дол. США. Через деякий час відповідач почав вимагати повернення грошей, які позивач повертав йому частково, оскільки не мав можливості повернути всю суму одночасно.

Так, 28 березня 2013 року ОСОБА_2 через свою банківську картку ПАТ КБ «ПриватБанк» перерахував на банківську картку ОСОБА_3 для часткового погашення боргу два платежі по 2 000,00 грн , а всього 4 000 грн. Станом на 28 березня 2013 року згідно курсу НБУ 1 дол. США в еквіваленті становив 7,993 грн, тобто, позивачем було перераховано відповідачу 500,43 дол. США.

В січні 2014 року колишня дружина позивача ОСОБА_4 за його проханням через термінал ПАТ КБ «Приватбанк», встановлений в будівельному гіпермаркеті «Епіцентр» неподалік ст.м. «Теремки» в м. Києві, перерахувала 500 дол. США в гривні на банківську картку ОСОБА_3

04 червня 2014 року та 11 липня 2014 року позивач ОСОБА_2 через свого брата ОСОБА_2 повернув 500 дол. США у присутності Давиденка О. Ю. Всього готівкою ОСОБА_3 отримав 1 000 дол. США.

Також повернення коштів ОСОБА_3 відбулось у вересні 2014 року біля будинку позивача в розмірі 150 дол. США та в жовтні 2014 року ще 150 дол. США.

В період 2013-2014 років ОСОБА_3 через фірму, яка займалась передачею коштів з Ірану, позивач ОСОБА_2 повернув 2 400 дол. США.

Всього за період з березня 2013 року по жовтень 2014 року позивач повернув відповідачу 4 700 дол. США. Дані кошти передавались позивачем в рахунок повернення боргу за договором позики від 31 жовтня 2011 року.

Позивач в позові посилався на те, що ОСОБА_3 приймав ці кошти від нього, але не повідомляв про те, що ці кошти ним рахуються не в рахунок погашення зобов`язання за договором позики від 31 жовтня 2011 року. Він же, передаючи кошти на суму 4 700 дол. США, мав намір погасити свій борг саме за цим договором позики.

Заочним рішенням Солом?янського районного суду м. Києва від 13 травня 2014 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто 64 850,00 грн боргу.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 10 січня 2018 року заочне рішення Солом?янського районного суду м. Києва від 13 травня 2014 року змінено, зменшено суму боргу з 64 480,00 грн до 56 480,00 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.

Вказаною постановою Апеляційного суду м. Києва встановлено, що розписка від 04 червня 2014 року про повернення ОСОБА_3 . 500 дол. США та розписка від 11 липня 2014 року про повернення ОСОБА_3 . 500 дол. США за своїм змістом не свідчать про повернення суми боргу в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 саме за договором позики від 31 жовтня 2014 року.

З огляду на викладене, позивач вважає, що гроші, отримані ОСОБА_3 через брата позивача ОСОБА_2 04.06.2014 року в розмірі 500 дол. США та отримані через адвоката позивача Давиденко О. Ю. 11 липня 2014 року в розмірі 500 дол. США, набуті відповідачем безпідставно, в зв`язку із чим ці кошти підлягають стягненню з нього на користь позивача на підставі положень ст.ст. 1212, 1213 ЦК України.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь грошові кошти в розмірі 26 230 грн., набуті без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), та понесені по справі судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 704,80 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необгрунованості.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 грудня 2018 року залишено в силі.

Залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, Київський апеляційний суд виходив з того, що між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути як безпідставно набуті, набуті відповідачем за наявності правової підстави (наявних між сторонами боргових відносин, підтверджених розписками), їх не може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 ЦК України як безпідставне збагачення. У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Разом із тим, позивачем суду не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим.

В травні 2019 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року, в якій просив дану постанову скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не було встановлено всіх фактичних обставин справи, та не досліджуючи обставин наявності інших боргових зобов'язань між сторонами суди посилаючись тільки на пояснення відповідача прийшли до неправильних висновків. Також заявник просить поновити строк на касаційне оскарження, посилаючись на те, що постанову апеляційного суду від 04 квітня 2019 року отримав лише 15 квітня 2019 року.

Указані обставини є достатніми підставами для поновлення строку.

Верховний Суд, вивчивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частина перша статті 274 ЦПК України визначає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються: малозначні справи і справи, що виникають з трудових відносин, а згідно частини другої цієї статті - може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Системний аналіз частини шостої статті 19, статті 274 ЦПК України дає підстави для висновку, що малозначними у цивільному процесі є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними (за виключенням справ, які мають розглядатися тільки за правилами загального позовного провадження).

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує критерії, визначені в частині третій статті 274 ЦПК України, а саме: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

За встановленими судами обставинами справи та визначеними правовідносинами, які виникають із сімейних правовідносин, правове регулювання та застосування норм матеріального права не представляє складності.

Суди ухвалювали рішення відповідно до усталеної судової практики, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, що не входить до компетенції суду касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України). Таким чином, за встановленими фактичними обставинами, справи та правовідносинами; правовим регулювання спору, справа не представляє значної складності, не належить до виключень із категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

За таких обставин справа як така, що не представляє значної складності, є малозначною.

Крім того, відповідно до частини першої статі 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими; судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

У цій справі обставин, передбачених частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389 та частиною першою статі 411 ЦПК України, за наявності яких судові рішення в малозначних справах підлягають касаційному оскарженню або обставин, за яких судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню не встановлено.

З огляду на викладене та відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389, пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України у відкритті касаційного провадження в даній справі слід відмовити.

Керуючись пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування майна з незаконного володіння відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Петров