Номер провадження: 22-ц/813/473/19
Номер справи місцевого суду: 520/9833/17
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи: 520/9833/17

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П.,

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

- за участю секретаря судового засідання Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

- відповідачі 1) ОСОБА_4, 2) ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою адвоката Стоянова Миколи Михайловича представника ОСОБА_4 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Бескровного Я.В. о 10 годині 00 хвилин 16 січня 2018 року, повне рішення виготовлено 11 січня 2018 року,

встановив:

У серпні 2017 р. публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі Банк) звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь Банку в солідарному порядку заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №1 від 15.08.2007 р. в розмірі 27 989,17 доларів США та пеню за несвоєчасне погашення процентів в розмірі 3 244,07 грн.. Також просить стягнути судовий збір у сумі 5 404, 69 грн..

Банк обґрунтовує свої вимоги тим, що 15.08.2007 р. між Банком та ОСОБА_4 укладений договір про надання споживчого кредиту. Відповідно до умов договору Банк надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 52 800 доларів США, терміном до - 15.08.2028 р., а остання зобовязалася за час користування кредитом сплачувати відсотки у розмірі 11, 30 % річних від суми заборгованості за кредитом. 15.08.2007 р. з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 133999. У звязку з порушенням відповідачами умов вказаних договорів утворилася заборгованість станом на 15.08.2007 р. у розмірі 27 989,17 доларів США, яку Банк просив солідарно стягнути з відповідачів (а. с. 1 3).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16.01.2018 р. позовні вимоги Банку задоволено в повному обсязі.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь Банку заборгованість по кредитному договору № 1 від 15.08.2007 р. станом на 15.08.2017 р. у розмірі 27 989,17 доларів США та - 3244, 07 грн., яка складається з: - заборгованості за кредитом 25 952,60 доларів США; - заборгованість за процентами у розмірі 2 036,57 доларів США та пеня 3244, 07 грн..

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь Банку судові витрати по 5 404,69 грн. з кожної відповідачки.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 15.08.2007 р. між Банком та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту № 1, відповідно до умов якого позивач надав кредит у розмірі 52 800 доларів США, терміном до 15.08.2028 р., зі сплатою 11, 30 % річних від суми заборгованості за кредитом, які отримані ОСОБА_4.

В той же день з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 133999.

Оскільки відповідачі не виконують належним чином зобовязання взяті на себе за вказаними договорами, станом на 15.08.2017 р. утворилася заборгованість по кредитному договору № 1 від 15.08.2007 р. у розмірі 27 989,17 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом 25 952, 60 доларів США, заборгованість за процентами у розмірі 2 036,57 доларів США та пеня 3 244, 07 грн. (а. с. 90 90 зворотна сторона).

У березні 2018 р. до суду першої інстанції від ОСОБА_4 надійшла заява про перегляд заочного рішення, в якій вона просила скасувати заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 16.01.2018 р..

Наведена заява про перегляд заочного рішення обґрунтована тим, що судом не досліджено обставини, що є необхідними для повного та всебічного вирішення справи, не перевірено, чи здійснювалося попередження відповідача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за договором споживчого кредиту № 1 від 15.08.2007 р. несе Банк. ОСОБА_4 не зявилася в судове засідання оскільки не була належним чином повідомлена про судовий розгляд. Наведені нею докази мають істотне значення для правильного вирішення справи (а. с. 100 103).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05.04.2018 р. в задоволені заяви ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення відмовлено в повному обсязі.

Ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення мотивована тим, що доводи наведеної заяви про відсутність підстав для ухвалення судом заочного рішення, так як відповідачка не була належним чином повідомлена про дату розгляду справи, через ті обставини, що не одержувала викликів до суду, матеріалами справи спростовуються. Крім того, підставою скасування заочного рішення відповідачка вказує те, що на момент винесення рішення строк дії довіреності представника позивача закінчився; відповідачка не з'явилася в судове засідання та не повідомила про причини неявки з поважних причин і докази, на які вона посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. Щодо посилання заявника, що на час винесення рішення строк дії довіреності представника позивача закінчився, суд не прийняв до уваги, оскільки на момент подання заяви про розгляд справи за відсутності представника позивача строк дії довіреності не закінчився (а. с. 115).

У червні 2018 р. ОСОБА_4, в особі представника Стоянова М.М., подала апеляційну скаргу на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 16.01.2018 р., в якій просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог Банку в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що відповідно до умов договору про надання споживчого кредиту № 1 від 15.08.2007 р., укладеного між Банком та ОСОБА_4, Банк надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти із кінцевою датою повернення не пізніше 15.08.2028 р.. Вимоги Банку про застосування процедури дострокового повернення всієї суми ОСОБА_4 не отримувала, у звязку з чим предявлення вимоги Банку про стягнення заборгованості у повному обсязі є передчасними, порушує права позичальника та суперечить умовам договору про надання споживчого кредиту. Згідно постанови Судової палати з цивільних справ Верховного суду України від 01.03.2017 р. у справі № 6-284цс17 сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в національній валюті за офіційним курсом НБУ встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно правовим актом. Позичальником отримувалась грошова сума в національній валюті гривні, а тому вимога Банку про стягнення грошової суми в іноземній валюті доларах США є безпідставною.

Учасники справи у судове засідання не зявилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Від Банку надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

Від представника ОСОБА_4 адвоката Стоянова М.М. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи призначеного на 13.06.2019 р..

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у як найскорішому вирішені спору, неодноразове призначення справи до розгляду, відсутність належних та допустимих доказів щодо тих обставин, на які представник ОСОБА_4 адвокат Стоянов М.М. посилається обґрунтовуючи свою неможливість прийняти участь у розгляді справи 13.06.2019 р., колегія суддів ухвалила відмовити у задоволенні клопотання представника ОСОБА_4 адвоката Стоянова М.М. про відкладення розгляду справи. Розглянути справу за відсутності учасників справи.

Відзив до суду апеляційної інстанції не надходив.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про задоволення позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 15, 16, 192, 509, 524, 525, 526, 530, 533, 610, 611, 627, 1054 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 82, 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

Між сторонами виникли правовідносини з кредитного договору.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори.

Згідно із ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. 530 Цивільного Кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ст.612 ЦК України).

За змістом ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обовязку в натурі.

Оскільки беззаперечно встановлено, що ОСОБА_4 вищевказані забов`язання за кредитним договором № 1 не виконала, ОСОБА_5 не виконала наведені забов`язання покладені на неї договором поруки № 133999, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову Банку про стягнення заборгованості.

Пунктом 6.2 вищенаведеного кредитного договору передбачено процедуру дострокового повернення всієї суми передбаченої вищезазначеними забов`язаннями, а саме зазначено, що Банк повідомляє Позичальника про встановлення нового (дострокового) терміну повернення всієї наданої йому суми кредиту та сплати плати за користування таким кредитом за Договором шляхом направлення відповідної письмової вимоги поштою (цінним листом з описом та повідомленням про вручення) за адресою Позичальника.

З матеріалів справи вбачається виконання Банком вищезазначеної вимоги п. 6.2 вищенаведеного кредитного договору щодо направлення ОСОБА_4 вимоги щодо усунення порушень кредитного договору, направлення ОСОБА_5 вимоги щодо усунення порушень договору поруки (а. с. 29).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що наведеним пунктом покладено на Банк обовязок щодо направлення відповідної письмової вимоги поштою (цінним листом з описом та повідомленням про вручення) за адресою Позичальника. Необхідність отримання Позичальником відповідної письмової вимоги наведеним кредитним договором не передбачена. Отже помилковим є посилання апелянта на порушення п. 6.2 кредитного договору, а саме посилання ОСОБА_4 на неотримання нею вищевказаної вимоги Банку.

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, тому доводи апеляційної скарги щодо ймовірного намагання Банку уникнути пропуску строку на звернення до суду з вимогами за окремими щомісячними платежами, апеляційний суд не приймає до уваги.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобовязання, виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобовязання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і повязується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

Особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у статті 53 Закону.

Відповідно до частини третьої вказаної статті у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті державний виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує ці кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті державний виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби.

Визначаючи характер грошового зобовязання, судом було визначено стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом Національного банку України еквівалент у національній валюті України.

У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, посилання апелянта на те, що позичальником отримано грошову суму у валюті України гривні суперечать п.1.1 вищевказаного договору про надання кредиту, відповідно до якого Банк забов`язується надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті, а саме у доларах США.

Апелянт не надав доказів, які б спростовували вищевказані висновки суду першої інстанції. Розрахунок заборгованості колегією суддів перевірений, визнаний правильним. Згідно договору про надання споживчого кредиту № 1 Банк надав позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті у доларах США в сумі - 52 800,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 266 640, 00 гривень за курсом НБУ на день укладання договору (а. с. 5).

Таким чином, апеляційна скарга представника ОСОБА_4 адвоката Стоянова М.М. є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів представинка ОСОБА_4 адвоката Стоянова М.М., а також для прийняття доводів апеляційної скарги останнього у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Стоянова Миколи Михайловича представника ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 02 липня 2019 року.

Головуючий суддя: А.П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе