Провадження № 22-ц/802/663/19 Категорія: 22 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Галицької І.П.,

представника позивача Бакаєвича А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Луцької міської ради про визнання договору оренди землі поновленим та визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 квітня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Луцької міської ради (далі - ЛМР) про визнання договору оренди землі поновленим та визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі.

Покликалась на те, що 26 липня 2007 року між нею та ЛМР укладено договір оренди землі по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 , який зареєстрований у Волинській регіональній філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 03 грудня 2007 року за № 63.

Позивач зазначала, що відповідно до пункту 17 договору оренди землі від 26 липня 2007 року передача даної земельної ділянки в оренду здійснюється на підставі рішення ЛМР № 14/146 від 06 червня 2007 року. Згідно з пунктом 3 даного рішення ЛМР, їй вирішено надати на умовах оренди на 5 років земельну ділянку загальною площею 0,0146 га на АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 , для будівництва/реконструкції та обслуговування торгового закладу згідно з додатком 3. Відповідно до пункту 3 договору оренди землі від 26 липня 2007 року на земельній ділянці знаходиться приміщення, яке належить орендарю на праві власності. 05 лютого 2009 року та 08 квітня 2013 року між нею та ЛМР були укладені додаткові угоди до договору оренди землі. З врахуванням даних додаткових угод, строк дії договору оренди землі від 26 липня 2007 року закінчувався 19 вересня 2018 року.

Вказувала, що вона як орендар вказаної земельної ділянки, належним чином виконувала обов`язки, передбачені договором оренди землі, в тому числі сплачувала орендну плату. 14 серпня 2018 року, в строк встановлений для реалізації нею переважного права на оренду, вона звернулась до ЛМР із заявою, якою висловила своє бажання продовжити строк дії договору оренди землі на той самий строк і на тих самих умовах, додавши відповідний проект додаткової угоди, та просила підписати відповідну додаткову угоду до договору. Однак за наслідками розгляду ЛМР заяви від 14 серпня 2018 року, без прийняття відповідно рішення, на її адресу направлено лист про заперечення у поновленні договору оренди № 1.1.-11/7852 від 08 жовтня 2018 року, який нею отримано 29 жовтня 2018 року, та який мотивований тим, що договір оренди не відповідає вимогам чинного законодавства України, а саме статті 3 Закону України «Про оренду землі», відповідно до якої частина (частка) земельної ділянки не може бути об`єктом оренди землі, оскільки об`єктом оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності та те, що частина об`єкта нерухомого майна для обслуговування якого укладено договір оренди землі не є її власністю.

Оскільки станом на 20 жовтня 2018 року жодного рішення про поновлення чи про відмову (заперечення) у поновленні договору оренди землі по АДРЕСА_1 не приймалось, вона повторно направила лист про поновлення договору оренди, проте відповіді на заяву не отримала.

Також позивач зазначала, що вона як орендар земельної ділянки до закінчення строку дії договору оренди землі повідомила орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатись переважним правом на укладення договору на новий строк, проте відповідачем, як цього вимагає стаття 33 Закону України «Про оренду землі», за наслідками поданої заяви не приймалося жодного рішення. Згаданий лист-повідомлення ЛМР від 08 жовтня 2018 року № 1.1-11/7852 в розумінні зазначеної норми права не є рішенням органу місцевого самоврядування щодо вказаного питання та відповідно відправлене поза межами визначеного строку. Отже, за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про прийняте ним рішення щодо заперечення у поновленні договору оренди землі та після припинення його дії, вважає такий договір оренди поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором, як це визначено частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» та продовжує далі користуватися земельною ділянкою, належним чином виконуючи обов`язки орендаря згідно даного договору.

У зв`язку з наведеним позивач ОСОБА_1 просила суд визнати поновленим договір оренди землі від 26 липня 2007 року, зареєстрований Волинською регіональною філією ДП «Центр ДЗК» 03 грудня 2007 року за № 63, укладений між нею та ЛМР на той самий строк - 5 років, і на тих самих умовах, які були встановлені договором, та визнати укладеною додаткову угоду в редакції від 14 серпня 2018 року про поновлення договору оренди землі по АДРЕСА_1, кадастровий номер 210310017.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 квітня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просила скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позову з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що висновки суду про відсутність підстав для задоволення її позову не відповідають обставинам справи, оскільки ґрунтуються на недотриманні нею як орендарем вимог частин першої-п`ятої статті 33 Закону України «Про оренду землі», при тому що звертаючись до суду з даним позовом вона зазначила як правову підставу позову механізм поновлення договору оренди земельної ділянки, передбачений саме частиною шостою статті 33 вказаного Закону. У рішенні судом не зазначено жодного порушення щодо виконання нею умов договору оренди землі та у наданих ЛМР поясненнях та доказах відсутні доводи протилежного, які б давали підстави для відмови у поновленні договору оренди за частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» та належним чином повідомлення її про прийняте рішення. Вона будучи власником нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці, продовжує нею користуватися по теперішній час, вчасно сплачує орендні платежі. Орендодавець має право заперечити стосовно поновлення у зв`язку з неналежним виконанням орендарем договору оренди землі і про прийняте рішення щодо такого заперечення має бути повідомлено саме протягом місяця після закінчення договору оренди землі, чого орендодавець не зробив.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ЛМР просила вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову у даній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що позивач не дотрималася вимог статті 33 Закону України «Про оренду землі», оскільки у встановлений у договорі і Законі строк до листа-повідомлення про свій намір скористатися переважним правом щодо укладення договору на новий строк не надала відповідний проект додаткової угоди, а також враховуючи, що орендодавець письмово повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди, дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення такого договору на новий строк та умовах, визначених у додатковій угоді до цього договору.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися, оскільки вони не відповідають встановленим у справі обставинам та не узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють дані правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що 26 липня 2007 року між ОСОБА_1 та ЛМР було укладено договір оренди землі по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 , який зареєстрований у Волинській регіональній філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 03 грудня 2007 року за № 63 (а.с.18-20).

За умовами договору оренди землі від 26 липня 2007 року передача даної земельної ділянки в оренду здійснювалася на підставі рішення ЛМР № 14/146 від 06 червня 2007 року.

Пунктом 3 даного договору оренди землі від 26 липня 2007 року визначено, що на земельній ділянці знаходиться приміщення, яке належить орендарю на праві власності.

Належність позивачу на праві власності приміщення - відділення банку, яке складається із приміщень площею 86,8 кв. м, а саме: приміщення 1-18 площею 16,0 кв. м, приміщення 1-19 площею 70,8 кв. м, що розташоване по АДРЕСА_1 , підтверджується договором купівлі-продажу від 31 січня 2007 року та додатковою угодою до нього від 24 травня 2007 року (а.с.90-94).

Згідно з пунктом 8 договору оренди, даний договір укладено на 5 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

05 лютого 2009 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору оренди землі, за змістом якої внесено зміни до пункту 9 договору та викладено його в наступній редакції: «Орендна плата вноситься орендарем в грошовій формі та встановлюється у розмірі трикратного розміру земельного податку, що встановлюється Законом України «Про плату за землю» та становить 3 617,46 грн станом на 2009 рік (а.с.21).

Рішенням ЛМР від 29 листопада 2012 року за № 34/53 «Про поновлення договору оренди землі громадянці ОСОБА_1 для будівництва (реконструкції) та обслуговування торгового закладу на АДРЕСА_1» вирішено продовжити ОСОБА_1 договір оренди землі, зареєстрований у Державному реєстрі земель від 03 грудня 2007 року за № 63, строком на 5 років площею 0,0146 га шляхом укладення додаткової угоди про поновлення договору оренди землі.

08 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та ЛМР укладено додаткову угоду, якою продовжено строк оренди терміном на 5 років. Дана додаткова угода є невід`ємною частиною договору оренди землі від 26 липня 2007 року та зареєстрована 19 вересня 2013 року Реєстраційною службою Луцького міського управління юстиції Волинської області, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 6769331 від 14 жовтня 2013 року (а.с.22-24).

З урахуванням зазначених додаткових угод, строк дії договору оренди землі від 26 липня 2007 року закінчувався 19 вересня 2018 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до ЛМР із заявою, в якій просила поновити договір оренди землі, зареєстрований від 03 грудня 2007 року № 040707004 по АДРЕСА_1 (а.с.14).

Позивач стверджує, що до вказаної заяви нею був доданий проект додаткової угоди від 14 серпня 2018 року про продовження строку оренди до договору оренди землі від 26 липня 2007 року (а.с.15). При цьому, як вказує позивач, вона позбавлена можливості підтвердити дану обставину письмовими доказами, оскільки стандартний бланк заяви, який був наданий їй в Центрі надання адміністративних послуг не містив вказівок про додатки, які надаються до заяви.

У відповідь на дану заяву ЛМР листом від 10 вересня 2018 року за № К-2975-025 повідомила, що у разі відсутності правовстановлюючих документів на частину об`єкта нерухомого майна, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0146 га, а саме приміщення № № 5, 6, 7 (відповідно до технічного паспорту на приміщення від 29 травня 2007 року), вищевказаний договір оренди поновленню не підлягатиме (а.с.57). В той же час, у цьому листі зазначено, що у разі відсутності правовстановлюючих документів на вказані приміщення, вищевказаний договір оренди землі поновленню не підлягатиме, а земельна ділянка підлягає поверненню орендодавцеві по акту приймання-передачі земельної ділянки. В матеріалах справи відсутні дані щодо направлення цього листа позивачу і отримання нею цього листа.

У цьому ж листі відповідачем не зазначено, що позивачем разом із заявою 14 серпня 2018 року не додано проекту додаткової угоди і дана обставина відповідачем належними доказами не підтверджена і не доведена.

За таких обставин та з врахуванням змісту листа, який як стверджує відповідач було надіслано позивачу, колегія суддів приходить до висновку, що ЛМР не спростовано доводів ОСОБА_1 про долучення нею до заяви від 14 серпня 2018 року тексту додаткової угоди, як того і вимагає спеціальний Закон.

Листом від 08 жовтня 2018 року за № 1.1-11/7852, який був отриманий позивачем 29 жовтня 2018 року, відповідач повідомив про заперечення у поновленні договору оренди землі з посиланням на те, що при розгляді документів, поданих ОСОБА_1 в управління Земельних ресурсів ЛМР, було встановлено, що даний договір оренди землі не відповідає вимогам чинного законодавства України, а саме статті 3 Закону України «Про оренду землі», відповідно до якої частина (частка) земельної ділянки не може бути об`єктом оренди землі, оскільки об`єктом оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності громадян, та те, що частина об`єкта нерухомого майна для обслуговування якого укладено договір оренди землі не є її власністю (а.с.16-17).

Як вбачається із згаданих правовстановлюючих документів (договір купівлі-продажу від 31 січня 2007 року та додаткова угода до цього договору від 24 травня 2007 року), а також доданих самим же відповідачем до відзиву на позовну заяву копій технічних паспортів на дане приміщення від 29 травня 2007 року та від 12 жовтня 2018 року, оригінали яких оглянуто судом апеляційної інстанції, позивачу ОСОБА_1 приміщення № № 5 , 6, 7 за вказаною адресою, про які зазначено у листі від 10 вересня 2018 року за № К-2975-025, на праві власності не належать (а.с.59-65).

Ці приміщення, як встановлено апеляційним судом, були зазначені у технічному паспорті від 29 травня 2007 року помилково, а тому з метою усунення цих суперечностей позивачем 12 жовтня 2018 року був виготовлений новий технічний паспорт у якому зазначені приміщення відсутні. Крім того, як встановлено, земельна ділянка за згаданою адресою згідно умов договору оренди землі від 26 липня 2007 року ЛМР надавалась позивачу виключно під належне їй на праві приватної власності приміщення - відділення банку площею 86,8 кв. м, яке складається із приміщень 1-18 площею 16,0 кв. м, 1-19 площею 70,8 кв. м.

За таких обставин відповідачем при належному вивченні питання щодо належності ОСОБА_1 на праві власності приміщень по АДРЕСА_1 мало б бути встановлено, що як на момент укладення договору оренди землі (26 липня 2007 року) так і на час виникнення спірних приміщень площа нерухомості, якою володіла позивач, була незмінною і земельна ділянка виділялась виключно для обслуговування тих приміщень власником яких була і є ОСОБА_1

26 жовтня 2018 року ОСОБА_1 повторно направила відповідачу лист про поновлення договору оренди землі разом з проектом додаткової угоди від 14 серпня 2018 року (а.с.25).

12 листопада 2018 року за № К-2975/1-029 ЛМР надіслано відповідь на лист позивача від 30 жовтня 2018 року, в якому зазначено іншу підставу заперечення щодо поновлення договору оренди, а саме, що дана заява та долучені до неї додаткові угоди подані з порушенням процедури поновлення договорів оренди передбачених частинами першою - п`ятою, шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», а також, враховуючи, що договір оренди землі не відповідає вимогам чинного законодавства України, примірник додаткової угоди про поновлення строку оренди до договору оренди землі від 26 липня 2007 року (датовані 14 серпня 2018 року) докладені до її заяви не можуть бути підписані ЛМР (а.с.73). Даний лист надіслано згідно реєстру відправленої кореспонденції за 12 листопада 2018 року ЛМР позивачу ОСОБА_1 , однак докази отримання цього листа позивачем в матеріалах справи відсутні.

З огляду на це, суд дійшов висновку, що протягом місячного строку додаткова угода до договору оренди між сторонами укладена не була.

Суд посилаючись у своїх висновках на те, що в матеріалах справи наявні лише докази направлення позивачем листа-повідомлення з проектом додаткової угоди від 14 серпня 2018 року, який надіслало останньою відповідачу 26 жовтня 2018 року, що свідчить про недотримання ОСОБА_1 вимог статті 33 Закону України «Про оренду землі», оскільки у встановлений у договорі і законі строк до повідомлення про свій намір скористатися переважним правом щодо укладення договору на новий строк позивач не надала відповідний проект додаткової угоди, а орендодавець письмово повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди, дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову.

Однак ухвалюючи рішення про відмову у позові в даній справі суд не звернув уваги на те, що звертаючись до суду з даним позовом позивач ОСОБА_1 зазначила як правову підставу позову механізм поновлення договору оренди земельної ділянки, передбачений саме частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі».

Предметом спору у цій справі є вимоги ОСОБА_1 до ЛМР про визнання поновленим на 5 років договору оренди земельної ділянки від 26 липня 2007 року, зареєстрований Волинською регіональною філією ДП «Центр ДЗК» 03 грудня 2007 року за № 63 та визнання укладеною додаткової угоди в редакції від 14 серпня 2018 року про поновлення договору оренди землі по АДРЕСА_1, кадастровий номер 210310017.

За змістом частини другої статті 792 Цивільного кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Законом України «Про оренду землі» визначено умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі, а статтею 13 передбачено, що договором оренди землі є договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 33 Закону України «Про оренду землі» регламентовано поновлення договору оренди землі на новий строк як у випадку реалізації переважного права орендаря перед іншими особами за умови дотримання порядку, визначеного частинами другою-п`ятою цієї норми, так і у випадку, коли орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди (частина 6 цієї норми).

Отже, стаття 33 Закону України «Про оренду землі» містить дві різні правові конструкції, а зміст права, підстави і обставини для захисту переважного права орендаря, яке виникає відповідно до частин першої-п`ятої зазначеної статті, не є тотожними змісту та підставам захисту його права, яке виникає згідно з частиною шостою цієї норми.

Частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» врегульовано пролонгацію договору на той самий строк і на тих самих умовах, що були передбачені договором, за наявності такого фактичного складу: користування орендарем земельною ділянкою після закінчення строку оренди і відсутність протягом одного місяця заперечення орендодавця проти такого користування (що можна кваліфікувати як «мовчазну згоду» орендодавця на пролонгацію договору).

Суть поновлення договору оренди за змістом частини шостої статті 33 зазначеного Закону полягає у тому, що орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку оренди, а орендодавець не заперечує у поновленні договору, зокрема у зв`язку з належним виконанням договору оренди землі.

У контексті поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідно зауважити, що такий договір може бути поновлено виключно на тих самих умовах і на той самий строк. Тобто орендар не може вимагати поновлення договору оренди землі на інших умовах. Щодо прав і обов`язків орендодавця слід акцентувати, що він має право заперечити стосовно поновлення згідно із цією частиною статті 33 Закону України «Про оренду землі», і таке заперечення має бути заявлено саме протягом одного місяця після закінчення дії договору оренди землі, що безпосередньо випливає зі змісту частини 6 зазначеної статті.

Колегія суддів приходить до висновку, що лист ЛМР від 08 жовтня 2018 року за № 1.1-11/7852, у якому ЛМР заперечувала щодо поновлення договору оренди землі з посиланням на те, що частина об`єкта нерухомого майна для обслуговування якого укладено договір оренди землі не є власністю позивача, в розумінні частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі» не є рішенням відповідача як органу місцевого самоврядування про заперечення у поновленні такого договору, оскільки суперечить вимогам пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», якою визначено, що виключно на пленарних засіданнях, сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Апеляційним судом встановлено, що після закінчення строку дії договору і по даний час позивач ОСОБА_1 продовжує належно користуватися наданою їй в оренду земельною ділянкою, вносячи щомісячно орендну плату, що підтверджується листом ДФС про відсутність заборгованості по орендній платі станом на 13 листопада 2018 року. Відповідачем ЛМР під час розгляду даної справи як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції не заперечувалося належне виконання позивачем договору оренди землі.

З огляду на те, що позивач як орендар у розглядуваному випадку продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди, а орендодавець - відповідач ЛМР, протягом одного місяця після закінчення строку дії договору не надіслало позивачеві лист-повідомлення про заперечення щодо поновлення спірного договору оренди земельної ділянки, тому такий договір згідно із положенням частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі» вважається поновленим на той самий строк і на тих умовах, що були передбачені договором.

Поновлення договору оренди землі в судовому порядку, у передбачений статтею 33 Закону України «Про оренду землі» спосіб, вимагає укладення додаткової угоди між сторонами як єдиної підстави продовження орендних прав і обов`язків.

Отже, належним способом захисту порушеного права у цьому випадку є позов про визнання укладеною додаткової угоди із викладенням її змісту, оскільки сама по собі вимога про визнання договору оренди землі поновленим за своєю суттю є встановленням факту, який має юридичне значення, і не може забезпечити захисту порушеного права позивача в силу імперативного припису про обов`язковість оформлення поновлення договору оренди саме шляхом укладення додаткової угоди, що, власне, і може бути предметом розгляду в суді.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2018 у справі № 920/739/17, від 15 січня 2019 у справі № 922/1464/18, від 19 березня 2019 року № 908/2484/17.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 у своїх вимогах просила суд визнати поновленим на 5 років договір оренди земельної ділянки від 26 липня 2007 року, зареєстрований Волинською регіональною філією ДП «Центр ДЗК» 03 грудня 2007 року за № 63 та визнати укладеною додаткову угоду в редакції від 14 серпня 2018 року про поновлення договору оренди землі, тому належним способом захисту порушеного права позивача у даному випадку є вимога про визнання укладеною додаткової угоди.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване в даній справі рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а викладені у ньому висновки не відповідають обставинам справи, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, а саме визнання укладеною додаткової угоди в редакції від 14 серпня 2018 року про поновлення договору оренди землі від 26 липня 2007 року по АДРЕСА_1, кадастровий номер 210310017, укладеного між ЛМР і ОСОБА_1 із викладенням умов цієї угоди у резолютивній частині даної постанови.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

З врахуванням викладеного, визнання укладеною додаткової угоди в редакції від 14 серпня 2018 року про поновлення договору оренди землі від 26 липня 2007 року по АДРЕСА_1, забезпечить права ОСОБА_1 гарантовані їй Законом, беручи до уваги належність їй на праві власності об`єкта нерухомого майна, обслуговування якого неможливе без земельної ділянки на якій він розміщений, при належному виконанні орендарем умов договору оренди та дотримання процедури його поновлення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Волинський апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 квітня 2019 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати укладеною додаткову угоду в редакції від 14 серпня 2018 року про поновлення договору оренди землі по АДРЕСА_1, кадастровий номер 210310017, зареєстрованого у Державному реєстрі земель від 03.12.2007 року № 630 (із внесеними змінами відповідно до додаткової угоди від 05.02.2009 року, зареєстрованої у Волинській регіональній філії ДП "Центр ДЗК", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01.09.2009 року за 451 та додаткової угоди від 08.04.2013 року, зареєстрованої 19.09.2013 року Реєстраційною службою Луцького міського управлення юстиції Волинської області, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 6769331 від 14.10.2013 року) між Луцькою міською радою, як орендодавцем, і ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер фізичної особи платника податків НОМЕР_2 , місце знаходження: АДРЕСА_2 ), як орендарем, за умовами якої:

- продовжити строк дії договору оренди землі від 26.07.2007 року на 5(п`ять) років;

- всі інші умови договору оренди землі від 26.07.2007 року з наступними змінами і доповненнями залишаються незмінними;

- дана додаткова угода є невід`ємною частиною договору оренди землі від 26.07.2007 року.

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: