Дата документу 18.06.2019 Справа № 320/2297/17-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 320/2297/17 Головуючий у 1 інстанції Бахаєв І.М.
Провадження №22ц/807/1473/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Бєлки В.Ю.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 січня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Онищенко Марина Андріївна, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною власністю та визнання права власності на Ѕ частину майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Онищенко М.А., про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною власністю та визнання права власності на Ѕ частину майна.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що в період з середини 1995 року вони разом з ОСОБА_5 проживали однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, внаслідок чого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 народила доньку - ОСОБА_4 , а 22 липня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб. Зазначає, що вони з ОСОБА_5 , як подружжя, мали спільні права та обов`язки, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Працювали на станції технічного обслуговування у ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 та станції технічного обслуговування за адресою: АДРЕСА_2 , отримували дохід який вкладали в різні ідеї комерційного призначення в тому числі і нерухомість.

ОСОБА_1 вказувала, що вони спільно придбали та у подальшому продали наступне майно: квартиру у АДРЕСА_3 ., яка була придбана ОСОБА_1 24.03.1998 року та продана 27.05.2000 року, та квартиру у АДРЕСА_4 яка була придбана ОСОБА_1 15.04.2000 року та продана 23.04.2005 року. Гроші, що були отримані ними з ОСОБА_5 були вкладені в будівництво майбутнього будинку за адресою: АДРЕСА_5 .

Також ОСОБА_1 зазначала, що спільно проживаючи з ОСОБА_5 на сумісні кошти вони придбали:

1. 1/2 частину житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_6 (Договір купівлі-продажу частини житлового будинку від 26.06.1998 року);

2. 1/2 частину житлового будинку, з вбудованим господарським приміщенням СТО, розташованого у АДРЕСА_1 (Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28.10.2004 року);

3. 1/2 частину земельної для обслуговування вбудованих приміщень житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 02.03.2005 року);

4. 1/3 частину житлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (договір купівлі-продажу частини нежитлової будівлі від 07.02.2009 року);

5. Житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 (Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 10.03.2010 року);

6. 1/2 частину земельної ділянки, площею 151,47 кв.м. із 493,83 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 02.03.2005 року) Цільове призначення земельної ділянки: вбудоване приміщення СТО;

7. 1/2 частину земельної ділянки, площею 342 кв.м. із 493,83 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 02.03.2005 року) Цільове призначення земельної ділянки: обслуговування вбудованих приміщень житлового будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер. Заповіту спадкоємець не складав.

У зв`язку з вищенаведеним, з урахуванням уточнень ОСОБА_1 просила визнати факт її проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу безперервно в період з 1995 року по 22 липня 2014 року та визнати вище перелічене майно спільною власністю з ОСОБА_5 та визнати за нею право власності на 1/2 частину.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 січня 2019 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_1 однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу безперервно в період з середини 1995 року по 22 липня 2014 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, та недоведеність обставин, просила рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та прийняти в цій частині нову постанову про задоволення її позовних вимог.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги та не надав належного обґрунтування заяви відповідача ОСОБА_4 , якою вона повністю визнає обставини справи, викладені позивачем, чеки та квитанції про придбання будівельних матеріалів, сумісні фото фіксації, покази свідка ОСОБА_7 Також, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції не в повній мірі описані обставини, які були викладені свідками, зокрема свідок ОСОБА_8 підтвердила що ОСОБА_1 працювала у музичній школі, їй відомо, що вони з ОСОБА_5 проживали по місту роботи, вона бачила що позивач виконувала роботу касира, бармена та прибиральниці на території мийки.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі з огляду на наступне.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

З матеріалів справи вбачається, що у ОСОБА_9 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 45).

ОСОБА_5 та ОСОБА_1 22 липня 2014 року зареєстрували шлюб (т. 1 а.с. 46).

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Сімейний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року і законодавець не надав йому зворотної сили, а тому положення ст. 74 СК України можливо застосувати до правовідносин, що виникли після цієї дати. Виходячи з обставин справи, факт, який просив встановити позивач, став юридичним фактом, який породжує визначені юридичні наслідки, зокрема виникнення спільної власності, лише з 1 січня 2004 року. Оскільки позивач ОСОБА_1 просить встановити факт проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу до 1 січня 2004 року, то правила Сімейного Кодексу України на ці правовідносини не розповсюджуються, а положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю України, котрий діяв на час виникнення правовідносин, не передбачав можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу, як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю. Кодекс про шлюб та сім'ю України містив імперативну норму про те, що права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану - ч. 2 ст. 13 КпШС.

Таким чином, перебування у фактичних шлюбних відносинах за чинним на той час законодавством не створювало прав та обов`язків подружжя, а тому вимоги позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період до 1 січня 2004 року задоволенню не підлягали, оскільки такий факт не підлягає встановленню.

Отже, встановивши факт проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_1 однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу безперервно в період з середини 1995 року по 22 липня 2014 року, суд першої інстанції помилково застосував норми статті 74 СК України.

Частиною 4 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведене, рішення районного суду підлягає зміні в частині визначення періоду встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання майна, набутого 26.06.1998 року (Ѕ частини житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_6 ), спільною сумісною власністю і визнання права на Ѕ його частину, суд першої інстанції вірно, з урахуванням правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року № 6-1026цс15 зазначив, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини 1 статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

В апеляційній скарзі відсутні будь-які докази на підтвердження набуття Ѕ частини житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_6 , внаслідок спільної праці ОСОБА_1 та ОСОБА_5

Відносно періоду після 1 січня 2004 року, то правовий режим майна, набутого чоловіком та жінкою, які проживають однією сім`єю без шлюбу, визначено статтею 74 СК України, однак і в цьому випадку при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що дана норма поширюється на випадки, коли між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, що мали місце ведення спільного господарства, спільний побут, бюджет, спільна участь коштами та працею у придбанні майна тощо (правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 20 лютого 2012 року по справі № 6-97цс 11).

Колегія суддів погоджується також із висновком суду щодо відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження набуття іншого спірного майна (після набрання законної сили ЦК України та СК України) за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Таким чином, твердження скаржника, що вона звільнилась за проханням ОСОБА_5 для догляду за їхньою дитиною до досягнення нею 14 років, не є підставою для віднесення майна до об`єктів права спільної сумісної власності.

Позивач повинна була довести не лише факт спільного проживання, а і ступінь її участі у придбанні спірного майна.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, вірно зазначено судом, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в його набутті.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_7 належить ОСОБА_5 та ОСОБА_10 відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 24).

Відповідно Державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_5 є власником земельних ділянок площею 342,36 кв.м та 151,47 кв.м., розташованих по АДРЕСА_8 (т. 1 а.с. 26-27).

Твердження ОСОБА_1 що вони з ОСОБА_5 звертались до головного архітектора м. Мелітополья з заявою про надання дозволу на будівництво житлового будинку по АДРЕСА_5 також спростовуються матеріалами справи, оскільки відповідно до витягу з рішення про надання дозволів на виконання проектно-вишукувальних робіт для будівництва та реконструкції будівель і споруд, дозвіл на виконання цих робіт надано саме ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 31).

Право власності на житловий будинок по АДРЕСА_5 зареєстровано також на ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 31).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 1,6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Положення зазначених статей узгоджуються із сталою практикою Європейського Суду, так у рішенні в справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Колегія суддів звертає увагу, що у роз`ясненнях наданих у пункті 12 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» чітко встановлено, що не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК України).

Посилання ОСОБА_1 на покази свідків та фото, в підтвердження факту спільного придбання нерухомості разом з ОСОБА_5 є не достатніми та не свідчать про її трудову участь у створені та придбанні нерухомого майна на ім`я ОСОБА_5 ,а відповідач ОСОБА_4 яка визнала позов,є рідною донькою позивачки.

Інших доводів, які спростовують законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в апеляційній скарзі не наведено.

Оскільки позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту набуття спірного майна внаслідок їх спільної праці, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в частині визнання права власності.

Таким чином, рішення районного суду відповідно до статті 376 ЦПК України необхідно змінити в частині встановлення факту.

В іншій частині вирішення позовних вимог судове рішення відповідає вимогам закону, тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 січня 2019 року в частині встановлення факту - змінити. Встановити факт проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 22 липня 2014 року.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.»

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 26 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: