ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/7219/13-ц
Провадження № 2/210/20/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"05" червня 2019 р.
Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Хлистуненко О.В.
секретаря судового засідання Недолуги Л.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -
Позивач 20.08.2013 року звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором кредиту та звернення стягнення на предмет іпотеки.
09.02.2015 року позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Тому, позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме трикімнатну квартиру після перепланування та об`єднання двох квартир в одну, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 , шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах, з початковою ціною встановленої на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної на суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 2120,92 грн.
Ухвалою суду від 26.01.2016 року цивільну справу №210/464/15 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки об`єднано в одне провадження з цивільною справою №214/7219/13 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Ухвалою суду від 20.11.2018 року позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту залишено без розгляду, та продовжено розгляд позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Представник позивача ОСОБА_2 М.М. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, проти заочного рішення не заперечував.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами цивільної справи, про те в судове засідання не з`явився, заяви про відкладення розгляду справи не надавав. Правом на відзив не скористався.
Суд, вважає за необхідне ухвалити заочне рішення у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Враховуючи викладене, суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, та без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст. 247 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
29.12.2005 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , який є відповідачем по справі, було укладено договір іпотеки №120/506-ПЗ-120/036 відповідно до умов якого було надано в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, розташовану на першому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку, загальною площею 55,8 кв.м., житловою площею 42,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 , яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.12.2005 року, посвідченого Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Перекопської І.С., за реєстром № 5552 (Т. 2, а.с. 8-9, 10-11).
25.06.2009 року між банком та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду про внесення змін до договору кредиту №120/754-КВ/036 від 29.12.2005 року, відповідно якого з 20 жовтня 2008 року встановлено процентну ставку за користування кредитом в розмірі 14,00% річних (Т.2 а.с. 16).
10.07.2009 року між банком та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 про внесення змін до договору кредиту №120/754-КВ/036 від 29.12.2005 року в п. 1.1 та продовжено кінцевий термін погашення заборгованості по кредиту до 28.12.2015 року (Т. 2 а.с. 14-15).
Встановлено, що банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі.
23.03.2006 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , який є відповідачем по справі, було укладено договір іпотеки №120/06-КЗ/007 відповідно до умов якого було надано в іпотеку нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру, розташовану на першому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку, загальною площею 29,1 кв.м., житловою площею 16,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23.03.2006 року, посвідченого Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Стюрко О.О., за реєстром № 531 (Т. 1, а.с. 12-13).
25.06.2009 року між банком та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду про внесення змін до п. 1Договору кредиту №120/06-КВ/007 від 23.03.2006 року, відповідно якого з 20 жовтня 2008 року встановлено процентну ставку за користування кредитом в розмірі 14,00% річних.
01.07.2009 року між банком та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №2 про внесення змін до договору кредиту №120/06-КВ/007 від 23.03.2006 року в п. 1.1 змінено графік погашення заборгованості та було продовжено кінцевий термін погашення заборгованості по кредиту до 22.03.2016 року (Т. 1 а.с. 9).
Встановлено, що банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі.
За ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця.
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Частиною 1 ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором, або законом.
Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.
Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку». Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).
Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
За змістом ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Такий порядок передбачено й ст.ст. 589, 590 ЦК України.
Пунктом 4.5 договору іпотеки №120/506-ПЗ-120/036 від 29.12.2005 року та п. 4.5 договору іпотеки №120/06-КЗ/007 від 23.03.2006року визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено зокрема й на підставі рішення суду (Т.1 а.с. 13, Т.2 а.с. 11).
Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Окрім цього, у відповідності до частина 1 ст. 35 Закону передбачає, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш, ніж тридцяти денний строк, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Вказаний порядок надсилання вимоги про усунення порушень умов Кредитного договору боржнику-відповідачу позивачем був дотриманий та на виконання вказаних вимог закону позивачем на адресу відповідача було надіслано листа-вимогу про усунення порушень, що підтверджується наявною в матеріалах справи вимогами від 21.01.2011 року №24/152-103, 22.03.2010 року №24/15.11.4-907 та 07.08.2012 року №19.1-920 (Т. 1 а.с. 22, 23, Т.2 а.с. 4). Проте, вказані у вимозі порушення відповідачем усунуто не було.
Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (ч. 1, ч. 2ст. 35 Закону України «Про іпотеку»).
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві.
При цьому, право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі.
Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року(справа № 6-1080цс15).
Цей висновок повністю узгоджується зі змістом ч. 2 ст. 35 Закону «Про іпотеку», якою встановлено право іпотекодержателя у будь-який час звернутися до суду, оминаючи передбачений ч. 1ст. 35 цього Закону позасудовий порядок добровільного задоволення його вимог іпотекодавцем.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, банк самостійно визначає передбачений чинним законодавством України, у тому числі Законом України «Про іпотеку», а також Іпотечним договором, укладеним сторонами, спосіб захисту своїх прав.
Між тим, відповідачем ОСОБА_1 предмети іпотеки, а саме квартири АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 , переплановано та об`єднано в одну трикімнатну квартиру № АДРЕСА_6 , на підставі чого видано нове свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 14.03.2011 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна» (Т. 1 а.с. 97, 98).
Як слідчує з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 після звернення позивача до суду не вжив заходів до погашення заборгованості за кредитними договорами № 120/754-КВ/036 від 29.12.2005 року та №120/06-КВ/007 від 23.03.2006 року, укладеним між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , до суду відповідач також не з`явився, що свідчить про його байдуже ставлення до погашення заборгованості, тому суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги позивача, щодо звернення стягнення на трикімнатну квартиру, розташовану на першому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку, загальною площею 88,1 кв. м., житловою площею 67,9 кв. м., за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Оскільки, відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Згідно із ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотеко держателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 9 грудня 2015 року (№ 6-2479цс15), від 16 вересня 2015 року (№ 6-1105 цс15), від 27 травня 2015 року (6- 61цс15), від 07 жовтня 2015 року (6-1935цс15).
Згідно висновку експерта №90 судової оціночної-будівельної експертизи від 15.06.2017 року, проведеної судовим експертом Таран О.С., ринкова вартість трикімнатної квартири АДРЕСА_7 , загальною площею 88,1 кв.м., житловою площею 67,9 кв.м., після перепланування та об`єднання двох квартир в одну, розташованої на першому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку, визначена з використанням порівняльного методичного підходу, на дату оцінки 15.06.2017 року склала 585000,00 грн. (Т.1 а.с. 179-183).
Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що позовні вимоги позивача є доведеними та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Разом з тим, 07.06.14 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304 - VІІ від 03.06.2014 року.
Відповідно до ч.1 вищевказаного Закону визначено, що протягом його дії:
1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання ( пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.
Мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій», не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки ( застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).
Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 541,79 грн. та 2120,92 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 509, 512, 514, 525, 526, 530, 611, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 76-81, 258, 259, 263-265, 280-284, 354, 355 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити.
Зупинити виконання рішення суду на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_9 , на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» судовий збір в розмірі 2120 (дві тисячі сто двадцять) гривень 92 (дев`яносто дві) копійки.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_9 , на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» судовий збір в розмірі 541 (п`ятсот сорок одна) гривня 79 (сімдесят дев`ять) копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів в порядку, передбаченому статтею 354 ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених законом строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: О. В. Хлистуненко