Справа № 210/5726/18
Провадження № 2/210/555/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"18" червня 2019 р. Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді: Літвіненко Н.А.,

За участю секретаря: Таранущенко В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про визнання відмови в прийнятті на роботу необґрунтованою та спонукання відповідача до укладення трудового договору,-

ВСТАНОВИВ:

10 жовтня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» про визнання відмови в прийнятті на роботу необґрунтованою та спонукання відповідача до укладення трудового договору, посилаючись на те, що 30.08.2018 р. о 08 год. 44 хв. він звернувся в «Єдине вікно» центру надання послуг ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», де комп`ютер запропонував йому вакансію електрозварника з навчанням на цю спеціальність в навчальному комбінаті підприємства ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг". Зазначив, що натисканням клавіші комп`ютера дав конклюдентну згоду на запропоновану вакансію і отримав в комп`ютері талон №70 від 30.08.2018 року. Після чого ОСОБА_1 відповідно до отриманого талона пройшов співбесіду у фахівця центру надання послуг «Єдине вікно» ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг». Спеціаліст оглянув його документи і повідомив, що ОСОБА_1 підходить на вакансію електрозварник і протягом 2-х тижнів повідомить про подальший перебіг працевлаштування. Після чого на мобільний телефон ОСОБА_1 подзвонив фахівець центру надання послуг «Єдине вікно» ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» і відмовив в прийомі на роботу, вказавши причину незгоди в працевлаштуванні ОСОБА_1 служби безпеки підприємства ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг».

Зазначає, що його вимога до відповідача про повідомлення відмови в письмовій формі задоволено не було. Вказує, що в досудовому порядку він намагався неодноразово домовитись з відповідачем, але ці намагання марні, відповідач наполягає на необґрунтованій відмові.

Вважає, що відмова фахівця центру надання послуг «Єдине вікно» ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» у його працевлаштуванні, є необґрунтованим обмеженням в трудових правах не пов`язаними з діловими якостями.

Просить визнати відмову фахівця центру надання послуг «Єдине вікно» ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» в прийомі на роботу на підприємство ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» як необґрунтованою і не пов`язаною з діловими якостями ОСОБА_1. Відновити його порушені трудові права, зобов`язавши ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» укласти з ОСОБА_1 трудовий договір, вважаючи початком трудових відносин з дати звернення ОСОБА_1 до відповідача про працевлаштування, тобто з 30.08.2018 року. Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, гроші в сумі 5000 гривень.

Ухвалою суду від 17 квітня 2019 року вищезазначену справу призначено до судового розгляду в порядку загального позовного провадження.

Відповідно до листа ДУ «Дніпровська установа виконання покарань №4» від 15.11.2018 р. суду стало відомо, що позивач по справі, ОСОБА_2 14.11.2018 р. арештований за ч. 1 ст. 121 КК України. Відповідно до листа позивача від 15.11.2018 р., він просить вирішити питання щодо виклику його в судове засідання для подальшого розгляду справи.

04 квітня 2019 року Дзержинським районним судом винесено ухвалу про розгляд підготовчого судового засідання, в режимі відео конференції.

Станом на 18 червня 2019 року позивач по справі, ОСОБА_1 знаходиться в ДУ «Криворізька установа виконання покарань №3».

Позивач повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи в судовому засіданні присутнім не був. Позивач відмовився від участі в судовому засіданні про що повідомив в режимі відео конференції працівник КУ ВК №3.

Суд вбачає можливим розгляд справи за відсутності позивача за наявності раніше поданої ним заяви, про розгляд справи за його відсутності.

Суд проводить судове засідання без фіксування технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст. 247 ЦПК України.

Відповідач, який в судовому засіданні присутнім не був, належним чином повідомлений про розгляд справи, скористався своїм правом та направив до суду відзив на позовну заяву. Відповідач вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими, заперечує проти позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач у відзиві зазначає, що Єдине вікно - це центр надання послуг, спеціалісти якого, в тому числі, вносять відомості про осіб, котрі виявили бажання стати співробітниками ПАТ «АрселорМіттал», тобто Єдине Вікно - центр, в якому надають допомогу в складанні резюме, для майбутнього працевлаштування.

Зазначає, що ствердження позивача, що «Вимога заявника до Відповідача про повідомлення відмови у прийнятті на роботу в письмовій формі задоволено не було», однак, для виникнення зобов`язань (у Роботодавця по відношенню до Кандидата в працевлаштуванні), потрібно пройти співбесіду, котра застосовується для визначення професійної придатності претендента на посаду обраній професії. Письмове повідомленні про відмову прямо не передбачене законодавством, це право, а не обов`язок роботодавця, тому вважати відмову не правомірною -недоречно.

Стверджує, що у позивача і відповідача не може виникнути трудових відносин на етапі подачі резюме, тому вважати, що ОСОБА_1 було відмовлено у прийнятті на роботу - неможливо, така інформація у позовній заяві не відповідає об`єктивній дійсності.

Крім того, наголошують на тому, що талон, наданий позивачем, у якості доказу, як «талон про звернення в працевлаштуванні заявника до відповідача від 30.08.2018 року» - це талон електронної черги до спеціаліста центра надання послуг «Єдиного вікна».

Щодо вимоги позивача про «зобов`язання ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» укласти з заявником трудовий договір вважаючи початком трудових відносин з дати звернення заявника до відповідача про працевлаштування, тобто з 30.08.2018р.» - вона взагалі не може бути задоволена, оскільки для працевлаштування фактично позивачем не пройдено процедуру працевлаштування, не обрано посаду на яку є вакантні місця.

Позивачем не надано разом з позовною заявою жодного належного, допустимого та достовірного доказу в підтвердження своїх позовних вимог. Тому вважають, що позивач ґрунтується на припущеннях, а це в свою чергу, не може слугувати доказову базою.

Також зазначає, що в спірних правовідносинах не було встановлено вчинення з боку відповідача будь-яких винних, неправомірних дій, що могли б призвести до виникнення у позивача моральної шкоди, отже відсутня одна з обов`язкових передумов для відшкодування моральної шкоди. Крім того, позивач не надав до суду належних доказів, які б підтверджували факт спричинення йому моральної шкоди.

Вважає, що твердження позивача про нібито протиправну поведінку відповідача про порушення його Конституційних прав, не відповідають обставинам об`єктивної дійсності.

Стосовно суми позову, відповідач зазначає, що позивач оцінив свої моральні страждання і просить стягнути з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» грошові кошти, у розмірі 5000,00 грн., що жодним чином не аргументовано та необґрунтовано, сума завищена та не відповідає тяжкості та характеру шкоди, вимогам розумності та справедливості про наявність якої стверджує позивач.

Вважає, позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Суд, дослідивши матеріали справи у сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно дослідивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом відповідно до ч.1 ст.78 ЦПК України.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи що відповідає ст.79 ЦПК України.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Згідно до ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Судом встановлено відповідно до довідки невідомого походження, наданої суду позивачем, що ОСОБА_1 30.08.2018 р. о 08 год. 44 хв. звернувся в «Єдине вікно» центру надання послуг ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», де комп`ютер запропонував йому вакансію електрозварника з навчанням на цю спеціальність в навчальному комбінаті підприємства ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" за номером черги 70, у кабінеті 106. З копії скріншоту від 25.09.2018 р. вбачається, що на вимоги позивача йому було запропоновано перелік вільних посад, серед яких позивачу вподобалась посада електрозварника. Також з наданої копії скріншоту вбачається, що нижче переліку посад перераховується перелік необхідних для оформлення на роботу документів, але відсутні жодні дані щодо особи позивача.

З скріншоту монітора комп`ютера від 25.09.2018 р. вбачається, на сайті ПАО "АрселорМіттал Кривий Ріг" крім запропонованих вакансій зазначається, що: працевлаштування в вищезазначену компанію обов`язково передбачає співбесіду з керівником. У разі успішного проходження співбесіди фахівець з персоналу зв`яжеться з ним протягом 3-х днів після співбесіди. Також зазначено, що саме підприємство залишає за собою право не повідомляти причини відмови при незадовільному рішенні щодо працевлаштування.

Таким чином, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів відповідно до ст.ст. 77,78 ЦПК України на підтвердження своєї вимоги про визнання відмови відповідача у прийнятті його на роботу не законною, а його доводи в даній частині спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами.

Підтверджень щодо того, що порушено конституційне право позивача, а саме стаття 43 Конституції України, яка встановлює, що кожен має право на працю, також, стаття 22 Кодексу Законів про Працю України - необґрунтованою відмовою у прийнятті на роботу - судом не встановлено, оскільки жодних доказів позивачем в підтвердження цього не надано.

Доказів, що належним чином підтверджують намір відповідача укласти трудовий договір або відмову відповідача у прийнятті на роботу ОСОБА_1 - позивачем до заяв не надано.

Суд не може брати до уваги як доказ, скриншот з комп`ютера в якому взагалі відсутні будь які відомості про позивача, про надання йому пропозиції працевлаштування або будь яких інших пропозицій взагалі.

Порушення прав позивача, з огляду на докази які ним додані до заяв, суд не вбачає.

Суд погоджується, що ст. 43 Конституції України де закріплено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Дійсно Конституція України, норми якої, є нормами прямої дії, визначає, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. До того ж, з огляду на положення ст.5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 21 Кодексу Законів про Працю України - трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Виходячи з положень статті 22 КЗпП України, можна дійти висновку, шо необґрунтованою є лише така відмова у прийнятті на роботу, яка мотивована посиланнями на обставини, які не відносяться до ділових якостей працівника (походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, тощо).

За змістом ст. 22 КЗпП України, згадана норма матеріального права передбачає наявність двох окремих складів правопорушень трудового законодавства при відмові у прийнятті на роботу: 1) необґрунтована відмова у прийнятті на роботу і 2) відмова у прийнятті на роботу за ознаками дискримінації особи у випадках, як прямо передбачених у ч.2 ст. 22 КЗпП, так і в інших нормах трудового права.

Згідно ст.24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладання трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженим ним органом про зарахування працівника на роботу. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Також ст.24 КЗпП України передбачено, що при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний: надати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), довідку про стан здоров`я та інші документи.

Трудова діяльність починається, коли працівник допущенний до роботи, в свою чергу, це не можливо без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, працівник реалізує своє право на працю - шляхом укладання трудового договору про роботу на підприємстві, установі, організації або з фізичною особою. Однак, вказаних трудових відносин між Позивачем і Відповідачем не виникало.

У позивача і відповідача не може виникнути трудових відносин на етапі подачі резюме у Центрі надання послуг «Єдине вікно», тому вважати, що ОСОБА_1 було відмовлено у прийнятті на роботу - неможливо, така інформація не відповідає фактичним обставинам справи.

Жодних доказів звернення до відповідача з оригіналами документів позивачем суду не надано.

З огляду на викладені норми закону, необґрунтованою відмовою при наявності вакантного робочого місця вважається відмова з посиланням на обставини, що не належать до ділових якостей працівника, походження, соціального і майнового стану, наявності дітей, тощо.

Суд вважає, що дії відповідача щодо відмови у прийнятті на роботу позивача жодним чином не порушують його прав, оскільки позивачу не було обіцяно обов`язкове працевлаштування.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі - постанова № 9) містяться роз`яснення, згідно з якими укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота проводилась за розпорядженням чи з відома власника або повноваженого ним органу.

Враховуючи, що позивачем не доведено наявності трудових правовідносин з відповідачем, те, що наказ про прийняття на роботу позивача відповідачем не видавався, суд вважає, що позовні вимоги щодо відновлення порушених трудових прав позивача зобов`язавши ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» укласти трудовий договір вважаючи початком трудових відносин з дати звернення ОСОБА_1 до відповідача про працевлаштування, тобто з 30.08.2018 р. та стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 5000 грн. не підлягають задоволенню.

Проаналізувавши всі докази і правові позиції, викладені у заявах сторін по суті, суд приходить до висновку, що позивачем разом з позовною заявою не надано належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, з огляду на це, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.43 Конституції України, ст.ст.4,12-13,76-79,81,89,141,223,263,265,352,354 Цивільним процесуальний кодексом України, ст. ст. 5-1, 21, 22, 24, 25 Кодексом законів про працю України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про визнання відмови в прийнятті на роботу необґрунтованою і спонукання відповідача до укладення трудового договору - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня проголошення рішення, а з дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Н. А. Літвіненко