ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» червня 2019 року

м. Харків

справа № 642/599/19-ц

провадження № 22ц/818/3348/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Колтунової А.І.,Маміної О.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 .

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2019 року в складі судді Проценко Л.Г.

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що 23 червня 2018 року між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб, від якого вони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказала, що сімейне життя між нею та ОСОБА_2 не склалося, проходило в постійних суперечках, шлюбні відносини припинилися, разом вони не проживають, не ведуть спільного господарства, ОСОБА_2 залишив сім`ю та проживає в іншому місці.

Зазначила, що зі свого боку вона прикладає усі зусилля для забезпечення потреб дитини, але це не дозволяє їй забезпечити їх у повній мірі, оскільки дитина потребує значних витрат на лікування, пов`язане із важкими пологами.

Просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2 , зареєстрований 23 червня 2018 року у Холодногірському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 258; стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки - ОСОБА_3 , у розмірі 2000,00 грн. щомісяця, починаючи з 01 січня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині вимог про розірвання шлюбу повернуто позивачу з підстав, передбачених частиною 2 статті 110 СК України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 до досягнення нею повноліття у розмірі 2000,00 грн. щомісячно, починаючи з 30 січня 2019 року; стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 768, 40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуване рішення змінити частково, стягнути з нього на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі 813,00 грн. щомісячно, починаючи з 30 січня 2019 року, до досягнення дитиною повноліття.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі та у поданому ним відзиві на позовну заяву; не врахував, що у нього на утриманні, на момент ухвалення оскаржуваного рішення перебували непрацездатні батьки, з якими він проживає та здійснює постійний догляд за ними у зв`язку з похилим віком, станом здоров`я та не має можливості проживати у іншому населеному пункті; що бажання ОСОБА_1 розірвати з ним шлюб дає йому підстави для сумнівів щодо його батьківства, оскільки вони не проживають разом майже два роки через відсутність елементарних умов для проживання разом з її батьками, де є всього дві кімнати з бетонною підлогою та кухонькою, без зручностей та небажання ОСОБА_1 проживати разом з ним у с. Сидоренкове Валківського району, Харківської області в житловому будинку, де є всі умови для проживання та він здійснює догляд за матір`ю похилого віку; що необхідно провести судово-генетичну експертизу для підтвердження його батьківства щодо народженої позивачем дитини, щоб остаточно вирішити питання щодо сплати аліментів та у випадку підтвердження його батьківства позивач матиме можливість вирішити усі питання, пов`язані з життям та розвитком дитини добровільно, в позасудовому порядку.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надійшло.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що розмір аліментів судом визначено з урахуванням положень статті 182 СК України та обставин справи.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 23 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб у Холодногірському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 258 (а. с.3).

Відповідно до свідоцтва про народження, серія НОМЕР_1 , від 29 вересня 2018 року, ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилася дочка ОСОБА_3 (а. с.4).

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 разом з дочкою ОСОБА_3 зареєстровані та проживають по АДРЕСА_1 .

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно статі 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частини 2 статті 51 Конституції України, статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За умовами частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Із роз`яснень, які містяться в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Як вбачається з частин 1, 2 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі, рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно частин 1 та 2 статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено у 2019 році прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років: з 01 січня 2019 року 1626,00 грн., з 01 липня 1699,00 грн. з 01 грудня 1779,00 грн.

Відповідно до пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Матеріали справи свідчать про те, що малолітня дитина проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні.

Доказів того, що ОСОБА_2 не має можливості сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 2000,00 грн., матеріали справи не містять і до суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 їх не надав.

Його посилання в апеляційній скарзі на те, що на його утриманні перебувають непрацездатні батьки, за якими він здійснює догляд у зв`язку із їх похилим віком та станом здоров`я, жодним доказом не підтверджено.

Доводи ОСОБА_2 щодо сумнівів у його батьківстві не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки ґрунтуються на його припущеннях.

Аналізуючи наведені норми права та обставини справи, судова колегія вважає, що суд дослідив і надав належну оцінку наданим доказам у справі, з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим оскаржуване рішення в частині визначення розміру аліментів є законним.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду від 25 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.І. Колтунова

О.В.Маміна

Повний текст постанови складено 26 червня 2019 року.