Єдиний унікальний номер 219/6905/18 Номер провадження 22-ц/804/1597/19

П О С ТА Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Санікової О.С., Канурної О.Д.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 березня 2019 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Харченко О.П. в місті Бахмуті Донецької області, в справі номер 219/6905/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

02.07.2018 року до Артемівського міськрайонного суду Донецької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про стягнення індексації заробітної плати і компенсації втрати частини доходів за час затримки розрахунку при звільненні, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він працював начальником охорони сторожового відділу економічної безпеки у ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат». Наказом №655-ок від 6 грудня 2013 року позивача звільнено з займаної посади на підставі пункту 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18.04.2014 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду України від 23.03.2016 року ОСОБА_1 поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 21699,95 грн.

В подальшому 1 грудня 2014 року позивача звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

На час звільнення і до теперішнього часу рішення суду в частині виплати роботодавцем заробітної плати за період з 09.12.2013 року по 18.07.2014 року в розмірі 21699,95 грн. не виконане та перебуває на примусовому виконанні в ДВС.

З врахування уточнень позивач просив суд стягнути з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення за період з 23.02.2018 року по день ухвалення рішення, виходячи з середньоденного заробітку 170,19 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 березня 2019 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.02.2018 року по 25.03.2019 року в сумі 45951,30 грн. (нарахованої без утримання обов`язкових платежів).

Вирішено питання про судові витрати.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат», подав апеляційну скаргу, в якій просив апеляційний суд скасувати рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26.03.2019 року та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є незаконним та таким, що прийнято з порушенням процесуального та матеріального права у зв`язку з його необґрунтованістю, неправильністю та неповнотою встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильної оцінки доказів.

Оскаржуваним рішення фактично змінено рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року по справі №219/10806/2013-ц, яке набуло законної сили 23 березня 2016 року, що не є допустимим.

Вважає, що до закінчення виконавчого провадження по справі №219/10806/2013-ц існує об`єктивна неможливість розгляду даної справи та встановлення обставин виплати або невиплати позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 21699,95 грн. за виключенням виплаченої йому допомоги по безробіттю на дату набуття рішення законної сили, тобто на час винесення оскаржуваного рішення відсутні докази, які дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Зазначає, що при стягненні з відповідача середнього заробітку в розмірі 45951,30 грн. судом не встановлено чи наявна вина відповідача, як передбачено ст. 117 КЗпП України.

Суд не оцінив, що на момент повторного звернення позивача з позовом, рішення по справі №219/10806/13-ц скасовано.

19 червня 2019 року від ОСОБА_1 на адресу апеляційного суду надійшов відзив, в якому він просить відхилити апеляційну скаргу (а.с. 226-232, том 1).

У відзиві позивач зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не впливає на законність судового рішення першої інстанції, оскільки її доводи не спростовують правильність і вмотивованість доказів, зібраних у справи.

Зазначає, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що станом на дату звільнення, відповідач не сплатив суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не провів повного розрахунку з позивачем. Відтак, до нього повинно бути застосовано вимоги ст. 117 КЗпП України.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що позивач працював у відповідача начальником охорони сторожового відділу економічної безпеки у ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» з 1 вересня 2005 року, наказом від 6 грудня 2013 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України його звільнено з займаної посади (а.с. 25-30, том 1).

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18.04.2014 року по справі №219/10806/2013-ц, залишеним без змін постановою Верховного Суду України від 23.03.2016 року, ОСОБА_1 поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 21699,95 грн. (а.с. 31-41, том 1).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не провів розрахунок з позивачем на день постановлення рішення суду, середньоденна заробітна плата складає 170,19 грн., тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.02.2018 року по 25.03.2019 року за 270 робочих днів в розмірі 45951,30 грн., оскільки за період до 23.02.2018 року сума середнього заробітку вже стягнута.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним, відповідає фактичним обставинам справи на нормам закону.

У пункті 9 частини 2 статті 129 Конституції України обов`язковість судового рішення закріплено як одну з основних засад судочинства.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Судом встановлено, що рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18.04.2014 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду України від 23.03.2016 року, ОСОБА_1 поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 21699,95 грн., за період з 09.12.2013 року (першого робочого дня після звільнення-останній день відпустки 06.12.2013 року) по 18.07.2014 року.

Постановою від 19.12.2018 року про скасування процесуального документу (ВП №54540220) старшим державним виконавцем Бахмутського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 28.08.2018 року при примусовому виконанні виконавчого листа №219/10806/2013-ц, виданого Артемівським міськрайонним судом про стягнення твердого заробітку за час вимушено прогулу в сумі 21699,95 грн. з боржника ПАТ «ЧВК», стягувач ОСОБА_2 (а.с. 108-109, 150, том 1).

Тобто, станом на дату подання позову до суду та розгляду справи судове рішення у справі номер 219/10806/2013-ц не виконано, позивачу не виплачені належні суми за вказаним рішенням суду.

Іншими рішеннями суду першої інстанції (22.08.2018 року, 06.06.2017 року, ін.) та постановою Верховного Суду (03.10.2018 року), з відповідача на користь позивача стягнутий середній заробіток за період до 22 лютого 2018 року (а.с. 114-118, 119-130, том 1). Рішенням суду встановлено також середньоденний заробіток позивача в розмірі 170,19 грн. І цього не оспорюють сторони.

Отже, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що, оскільки остаточний розрахунок по заробітній платі, передбачений статтею 116 КЗпП України, відповідачем у день звільнення позивача не проведений, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа у справі 219/10806/2013-ц триває, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за період з 23 лютого 2018 року по 25 травня 2019 року (по дату ухвалення рішення), виходячи з середньоденного заробітку в розмірі 170,19 грн.

Такий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №569/79/18.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (inter alia), який полягає у тому, що у разі винесення судом остаточного рішення у справі, таке рішення не може бути піддано сумніву та не виконано (рішення у справі Brumaresku v Romania [GC], N 28342/95, пункт 61, ЄСПЛ 1999-VII).

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У пункті 91 рішення від 09.11.2004 року «Науменко проти України» Європейський суд з прав людини Суд вказав, що: право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § 1 Конвенції, повинно тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відтак, підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» залишити без задоволення, рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 березня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повний текст судового рішення складений 26 червня 2019 року.

Суддя: