П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 263/14817/18

Номер провадження 22-ц/804/1802/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кочегарової Л.М., Попової С.А., Ткаченко Т.Б.,

секретар судового засідання Герасимова Г.Є.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 травня 2019 року, у складі судді Киян Д.В.,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів.

Вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 червня 2012 року з ОСОБА_3 на її користь було стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі по 1000 грн. на кожну дитину. Оскільки на даний час вказаний розмір аліментів не задовольняє потреби дітей та зріс прожитковий мінімуму на утримання однієї дитини, просила збільшити розмір аліментів шляхом стягнення з відповідача по 2000 грн. аліментів щомісячно на кожну дитину.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 травня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, позивач, пославшись на його незаконність і необґрунтованість, невірне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що судом не було взято до уваги тієї обставини, що від часу призначення аліментів зросли витрати на утримання дітей.

Відзив на апеляційну скаргу, в порядку визначеному ст.360 ЦПК України, не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника Каменюк Л.М., які підтримали скаргу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції посилався на те, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням може бути змінений за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Передбачені законом підстави для збільшення аліментів не доведені позивачем належними доказами та не знайшли свого підтвердження в період від дати ухвалення судового рішення про стягнення аліментів до дати звернення з позовом про збільшення їх розміру.

З висновками суду не можна не погодитися.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на утримання дітей ОСОБА_1 посилалася на те, що відбулося зростання цін, виникли додаткові витрати на дітей, пов`язані з купівлею необхідного шкільного приладдя, одягу, предметів розвитку та інше, а тому, призначених судом в 2012 році аліментів в розмірі 1000 грн. на кожну дитину є недостатньо.

Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду Маріуполя від 01 червня 2012 року стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1000 гривень щомісяця, до повноліття дитини, починаючи з 15 травня 2012 року, а також стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1000 гривень щомісяця, до повноліття дитини, починаючи з 15 травня 2012 року.

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України передбачають, що батьки повинні проявляти турботу про дітей, утримувати їх до досягнення повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частина 3 ст. 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

У відповідності до ч.1 ст. 182 СК України, при призначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружину, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини 1 статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них.

Положення вказаної статті містять перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення розміру аліментів. Ними є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я особи з якої стягуються аліменти, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів, при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду.

Пленум Верховного Суду України у п. 23 Постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» звертав увагу судів, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням, або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Отже, виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

Як встановлено судом, сторони проживають окремо. Діти сторін проживають з матір`ю та перебувають на її основному утриманні, а батько сплачує аліменти в розмірі 1000 гривень щомісячно на кожну дитину.

Обгрунтовуючи свої вимоги про збільшення розміру аліментів позивач послалася на те, що з 2018 року в державі відбувається збільшення прожиткового мінімуму на одну дитину, згідно із Законом України «Про Державний бюджет», що відповідач є власником нерухомості в Україні, а фактично з 2013 року проживає за її межами - в Російській Федерації та скриває своє місцезнаходження.

До апеляційної скарги позивач надала довідку про її заробітну плату з 01 січня 2019 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 працює за сумісництвом в Азовському морському інституті і її загальна ставка становить 3920 грн.(а.с.43).

При цьому будь-яких доказів того, що з часу винесення судом рішення в 2012 року про стягнення аліментів сталися зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я позивача або відповідача ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не представлено.

Посилання ОСОБА_1 на те, що судом першої інстанції неправомірно не враховано потреб дітей при вирішенні даного спору, апеляційним судом до уваги не приймаються та відхиляються як такі, що суперечать нормам закону, оскільки ст.192 СК України містить вичерпний перелік підстав, за наявності яких встановлений розмір аліментів може бути збільшеним або зменшеним, та не містить таких підстав, які у своїй апеляційній скарзі та в позовній заяві наводить позивачка.

Надані апеляційному суду довідки про розмір заробітної плати позивача не можуть бути взяті апеляційним судом до уваги, оскільки ці докази не були представлені суду першої інстанції та цими обставинами не були обґрунтовані позовні вимоги ОСОБА_1 при звернення до суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що з часу призначення судом аліментів діти стали потребувати більших фінансових затрат не можуть слугувати підставою для задоволення апеляційної скарги.

Таким чином, витрати, про які позивачка зазначає в апеляційній скарзі, не можуть бути в даному конкретному випадку підставою для збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

З пояснень ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції вбачається, що відповідач виплачує їй аліменти на утримання дітей, але вона не має будь-яких достовірних відомостей щодо матеріального стану відповідача з 2012 року, оскільки відносини з ним не підтримує.

Посилання позивача на те, що відповідач має в м.Маріуполі квартиру, яку передає у найм та отримує дохід нічим не підтверджені.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1. ст.374, ст.375 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Дата складення повного судового рішення 01 липня 2019 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

С.А. Попова

Т.Б. Ткаченко