Справа № 752/4330/19
Провадження № 2/752/4170/19
РІШЕННЯ

Іменем України

заочне

24.06.2019 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Шевчук М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач на підставі договору дарування є власницею квартири АДРЕСА_2 . Відповідач є її сином та будучи зареєстрованим в квартирі, в ній не проживає, та починаючи із 2008 року систематично застосовує до позивача фізичну силу з метою заволодіння квартирою та здачу її в оренду. Відповідач участі в утриманні житла не приймає, за комунальні послуги не сплачує, а позивач є пенсіонером за віком, у зв`язку із чим у неї виникають проблеми із оплатою комунальних послуг та інших витрат на житло, а також вона вільно не може розпоряджатись і користуватись своїм майном. Відповідач має своє житло, яке було придбане за допомогою позивача. Зважаючи на вказані обставини, а також те, що вона зобов`язана нести тягар утримання майна з розрахунку, що в ньому зареєстрована особа, яка не проживає, - позивач вимушена звернутися до суду із даним позовом та просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 26.03.2019 року, у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.04.2019 року, у справі закінчено підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Представник позивача в судове засіданя не з`явився. До суду подав письмову заяву про розгляд справи без його участі. Просив позов задовольнити з викладених в ньому підстав.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Будь-які клопотаннями та відзив до суду не подав.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, а також суд ухвалив про заочний розгляд справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування квартири від 08.07.2011 року, позивач ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_2 (а.с.8-10).

Відповідач ОСОБА_2 , відповідно до витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, зареєстрований у вказаній квартирі з 22.11.2017 року (а.с.7), а також має у власності відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29.01.2019 року, 4/5 квартири АДРЕСА_3 (а.с.11-15).

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", - закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.02.2019 року у справі № 753/3856/19, було видано обмежувальний припис строком на шість місяців, яким заборонено ОСОБА_2 перебувати в місці реєстрації та поживання ОСОБА_1 , наближатись ближче ніж на 100 метрів до місць проживання (перебування) ОСОБА_1 , а також заборонено у будь-який спосіб спілкуватись із нею. Крім того, ОСОБА_2 зобов`язано пройти програму для кривдників за визначенням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації на строк 12 місяців (а.с.16-18).

Крім того, в матеріалах справи містяться ряд доказів, які свідчать про вчинення відповідачем психологічного та фізичного насильства відносно своєї матері (а.с.20-37), а також відповідно до довідки Київського міського центру соціально-психологічної допомоги № 8 від 12.02.2019 року, ОСОБА_1 є клієнтом центру, як особа, що постраждала від домашнього насильства (а.с.38).

Позивач звернулась до Відділу реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про зняття з реєстрації проживання ОСОБА_2 , в зв`язку з його вибуттям за адресою: АДРЕСА_3 , однак, в знятті їй було відмовлено, оскільки, відсутня заява самої особи про відповідне зняття (а.с.48).

Позивач вказує, що відповідач має своє житло, за рік до подання даного позову спільно із нею не проживав, та вчиняв відносно неї насильство.

Суд звертає увагу на те, що в ході розгляду справи доказів на спростування доводів позивача з боку відповідача суду надано не було.

Згідно із ст. 150 ЖК України, а також відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Крім того, в силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ст.ст. 3, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Реєстрація місця проживання це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу.

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідач фактично в квартирі не проживає, позивач, в свою чергу, є законним власником житлового приміщення, та те, що доводи позивача жодними доказами зі сторони відповідача не спростовано, суд вважає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню.

Судові витрати, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 2, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 150, 156 Житлового кодексу України, ст. ст. 391, 405 ЦК України, ст.ст. 4, 6, 10, 12, 13, 81-83, 141, 247, 263-264, 268, 280-281 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .

Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий 07.12.2017 органом 8024, проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ), - на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 ), - судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя Н.П. Чередніченко