Справа № 348/2561/18
Провадження № 22-ц/4808/791/19
Головуючий у 1 інстанції Грещук Р. П.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Брайльяк Е.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Надвірнянського районного суду від 22 березня 2019 року, ухвалене у складі судді Грещука Р.П. в м. Надвірна,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 З батьком сина, ОСОБА_2 позивач в зареєстрованому шлюбі не перебувала, однак перебувала у церковному шлюбі. Позивач вказала, що ОСОБА_2 визнав себе батьком, проте на час народження сина перебував закордоном, а тому актовий запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень був проведений в порядку, передбаченому ст. 135 СК України. З відповідачем по справі позивач проживала близько року, однак ще до народження сина відповідач її покинув. Позивач вказала, що ніколи не перешкоджала батьку спілкуватися з сином, разом з тим дитина повністю знаходиться на її утриманні. Зазначала, що є одинокою матір`ю та на даний час ніде не працює. Враховуючи те, що відповідач є здоровою та забезпеченою людиною, інших дітей на утриманні не має, відтак ОСОБА_2 має можливість надавати аліменти на утримання сина в розмірі 2000 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 22 березня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Постановлено стягувати з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі по 1300 грн на дитину щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання судових витрат.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення суду, посилаючись на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне рішення.

03.03.2019 року представником ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано, що зазначені в апеляційній скарзі пояснення є незрозумілими та такими, що жодним чином не стосуються справи. Представник зазначила, що відповідач жодним чином не спростував вимоги про визнання батьківства, оскільки не був присутнім на жодному судовому засіданні, не заявляв клопотання про призначення генетичної експертизи та жодних заперечень з цього приводу не надав. На думку представника позивача, судом першої інстанції з`ясовано всі обставини справи, правомірно застосовано норми матеріального та процесуального права, а рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

19.06.2019 ОСОБА_2 подав заперечення на відзив, в якому вказав, що суд першої інстанції проігнорував його відзив, поданий до Верховного Суду. Оскаржене рішення, на думку апелянта порушує рівноправність сторін, позбавляє його права провести експертизу ДНК. Просить справу розглядати без його участі.

У судове засідання апелянт ОСОБА_4 не з`явився, у поданому запереченні на відзив просив справу розглядати заочно.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Представник позивачки проти задоволення апеляційної скарги, вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України, наведені обставини щодо визнання батьківства не спростовані відповідачем ОСОБА_2 , а тому дійшов висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню. З врахуванням обставин справи, матеріального становища сторін суд прийшов висновку про часткове задоволення позовних вимог і про стягнення аліментів з відповідача на утримання неповнолітньої дитини сторін в розмірі по 1300 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданого Виконкомом Гаврилівської сільської ради 21 вересня 2010, батьками дитини вказані: батько ОСОБА_5 , мати ОСОБА_1 (а.с. 11). Запис про батька дитини вчинено відповідно до частини першої статті 135 СК України.

Сторони по справі проживали в незареєстрованому шлюбі, однак між ними було укладено церковний шлюб (а.с. 10).

Відповідно до статті 128 СК України визнання батьківства за рішенням суду відбувається за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

В суді першої інстанції були допитані свідки, які ствердили батьківство відповідача.

Щодо предмету доказування у даній справі, то СК України будь-яких особливостей не визначає. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц.

Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.

Судово-генетична та судово-імунологічна експертизи у цій справі не проведені, проте, встановлено з підтвердженням належними і допустимими доказами походження ОСОБА_3 від відповідача: сумісне проживання сторін без реєстрації шлюбу до народження дитини, відсутність заперечень відповідача щодо визнання дитини своєю та відсутність клопотань про призначення експертиз, а також показання свідків.

Заперечуючи встановлені судом обставини, позивач належних і допустимих доказів на їх спростування не надав.

Доводи апеляційної скарги щодо подання відзиву до Верховного Суду та скарг на головуючого суддю першої інстанції знаходиться поза межами повноважень апеляційного суду та не беруться ним до уваги.

Відповідно до статті 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. Тлумачення статті 136 СК України свідчить, що підставою для оспорювання презумпції батьківства є невідповідність встановленого батьківства факту біологічного походження. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною, суд постановляє рішення про виключення відомостей з актового запису про народження дитини. Доводити відсутність кровного споріднення з дитиною можливо будь-якими допустимими доказами, у тому числі висновками судово-медичної, біологічної чи генетичної експертиз.

Європейський суд з прав людини зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (рішення ЄСПЛ у справі "Калачова проти Російської Федерації" від 07 травня 2009 року N 3451/05, § 34, "Kalacheva V. Russian Federation").

Разом з тим, ОСОБА_2 не оспорює своє батьківсткво щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ставить питання про призначення судово-генетичної та судово-імунологічної експертизи щодо кровного споріднення з дитиною.

Мотиви апеляційної скарги щодо права на проведення експертизи ДНК, яку не призначено судом першої інстанції апеляційний суд також відхиляє, оскільки відповідне клопотання про призначення експертизи в передбаченому законом порядку відповідачем не заявлялися ні в суді першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду справи.

Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини, то апеляційний суд погоджується з оспрюваним рішенням суду з огляду на таке.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною першою статті 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 181 СК України).

Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до частини першої статті 184 СК України у редакції, чинній на час розгляду справи, встановлено, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Згідно ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду або за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я кожного із них.

Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції врахував обставини, які входять до предмета доказування (статті 182, 184, 192 СК України), врахував інтереси дитини, встановив відсутність у відповідача інших офіційних видатків, тому зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення позову та стягнення аліментів у розмірі 1300 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянтів висновків суду не спростовують. Тому підстав для скасування ухваленого в даній справі рішення немає.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 390,391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Надвірнянського районного суду від 22 березня 2019 року залишити без зміни.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 26 червня 2019 року.

Судді: В.Д. Фединяк

І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський