ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5799/19 Справа № 212/5960/18 Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Зубакової В.П.,

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 02 квітня 2019 року, яке постановлено суддею Пустовітом О.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 10 квітня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" (надалі ПАТ «Кривбасзалізрудком»)про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, посилаючись на отримання ним професійного захворювання внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах. Висновком МСЕК у 2004 році йому було первинно встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 50 %, який при наступних переоглядах у 2005-2009 роках, було зменшено до 40 % та визнано людиною з інвалідністю третьої групи, з 2009 року встановлено на безстроковий термін.

Вважаючи причиною отримання професійного захворювання тривалу роботу в шкідливих умовах праці, просив суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 160 000,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 02 квітня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати у розмірі 704,80 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального прав, не об`єктивне з`ясування всіх обставин, які мають значення для справи. Вважає, позивач вірно звернувся до підприємства про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки це передбачено нормами закону. Крім того, суд першої інстанції не врахував, що позивач звільнений від сплати судового збору та стягнув з нього судовий збір.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що апеляційна скарга не обґрунтована, в зв`язку з чим задоволенню не підлягає, а рішення суду підлягає залишенню без змін. Вказує, що спір повинен вирішуватись на підставі законодавства яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування моральної шкоди, яка настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у період з 14.10.1975 року по 20.07.1982 року та з 09.02.1983 року по 10.08.2003 року ОСОБА_1 працював підземним гірником, кріпильником, прохідником, слюсарем по ремонту обладнання в РУ імені Комінтерна ВО «Кривбасруда», на шахті «Октябрська» ВАТ «Кривбасзалізрудком», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком».

10.08.2003 року позивач звільнений за станом здоров`я, яке перешкоджає подальшій роботі, на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України (а.с. 5-11).

Відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання від 18.02.2004 року, ОСОБА_1 Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини встановлено професійне захворювання: радикулопатія шийна з різко вираженими (третього ступеня) статико-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом. Нейросенсорна приглухуватість справа першого ступеня (з легким зниженням слуху), зліва нульового ступеня (початковий прояв) (а.с.12-13).

Відповідно до висновку МСЕК від 24.03.2004 року, ОСОБА_3 при первинному огляді встановлена ступінь втрати професійної працездатності 50% з 22 березня 2004 року по 01.04.2005 року, визнано людиною з інвалідністю третьої групи, з наступним переоглядом 01 березня 2005 року (а.с.14).

Висновком МСЕК від 19.03.2009 року ОСОБА_3 визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 40 % з 01 квітня 2009 року, та визнано людиною з інвалідністю третьої групи безстроково (а.с.15,15--зворот).

Згідно довідок та виписок з історії хвороби позивач неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні у зв`язку з професійними захворюванням (а.с.17,18,19,20,21,22,23,24,25).

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватись за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, оскільки позивачу первино встановлена стійка втрата професійної працездатності 24.03.2004 року, в зв`язку з чим ПАТ «Кривбасзалізрудком» не є належним відповідачем у справі.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до роз`яснень, які наведені у пп. 1-1.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку.

Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону від 14 жовтня 1992 року «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року), КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів.

Норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (у редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»), передбачали, що відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац четвертий статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34).

Пунктом 27 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України від 19 грудня 2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік» дію вказаних норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», які передбачали виплату Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду, було зупинено на 2006 та 2007 роки.

Законом України від 23 лютого 2007 року, що набрав чинності з 20 березня 2007 року, до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» внесено зміни, згідно з якими були виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду.

Згодом Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» було викладено у новій редакції, у тому числі було змінено назву вказаного Закону на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Зазначений закон у новій редакції зі зміненою назвою набрав чинності з 01 січня 2015 року.

Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Таким чином роботодавець є суб`єктом відшкодування моральної шкоди завданої умовами виробництва з 01 січня 2006 року.

Суд першої інстанції вірно врахував те, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, що закріплено у частині 1 статті 58 Конституції України.

До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України).

З огляду на вказане Закон № 717-V не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної скасовує відповідальність особи.відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи.

Колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати закон у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд, що було вірно встановлено судом першої інстанції.

Відповідний правовий висновок щодо застосування наведеної норми права викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц та від 23.01.2019 року у справі 210/2104/16-ц, які відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, повинні враховуватися судами при застосуванні відповідних норм права.

З матеріалів справи убачається, що позивачу вперше втрату працездатності йому було встановлено ІНФОРМАЦІЯ_1 року. За таких обставин ПАТ «Кривбасзалізрудком» не є належним відповідачем у справі.

В зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що належний відповідач у справі є ПАТ «Кривбасзалізрудком».

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивача щодо не врахування судом першої інстанції того, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки, як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та не правомірно стягнув судовий збір з позивача на користь держави, у зв`язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, на підставі п.1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, в частині стягнутого з відповідача на користь держави судового збору, з вищенаведених підстав.

Отже, з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору за п.2 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», колегія суддів вважає за необхідне компенсувати судовий збір у розмірі 704,80 грн. за подання позову за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 квітня 2019 року змінити в частині розміру стягнутого з ОСОБА_1 на користь держави судового збору, компенсувати судовий збір у розмірі 704 ( сімсот чотири) грн. 80 ( вісімдесят) коп. за подання позову за рахунок держави.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 27 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: