Постанова

Іменем України

05 червня 2019 року

м. Київ

справа № 401/1676/15-ц

провадження № 61-33687св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,

Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Спільне підприємство Товариство з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут»,

треті особи: ОСОБА_2 , Світловодська міська рада, Товариство

з обмеженою відповідальністю «Політрейд»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 січня 2017 року у складі судді Баранець А. М. та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 березня 2017 року у складі колегії суддів: Суровицької Л. В., Авраменко Т. М., Кіселика С. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Спільного підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» (далі - СП ТОВ «Світловодськпобут»), треті особи: ОСОБА_2 , Світловодська міська рада, Товариство з обмеженою відповідальністю «Політрейд» (далі - ТОВ «Політрейд»), про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що він працював у СП ТОВ «Світловодськпобут» на посаді генерального директора. 14 квітня 2015 року йому стало відомо про існування протоколу зборів учасників СП ТОВ «Світловодськпобут», на яких вирішено питання про його звільнення та призначення на цю посаду ОСОБА_2 . Отримавши поштою трудову книжку, дізнався, що звільнений з посади генерального директора згідно з протоколом співзасновників СП ТОВ «Світловодськпобут» від 03 квітня

2015 року № 03/04-15 та наказом генерального директора СП ТОВ «Світловодськпобут» ОСОБА_2 від 09 липня 2015 року № 104/К на підставі пункту 5 статті 41 КЗпП України у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи.

Вважає, що звільнення його з роботи відбулось з порушенням норм трудового законодавства, а саме пункту 3 статті 40, статті 49-2 КЗпП України, тому уточнивши позовні вимоги, остаточно просив суд визнати незаконним і скасувати протокол зборів учасників СП ТОВ «Світловодськпобут» від 03 квітня 2015 року № 03/04-15, визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора СП ТОВ «Світловодськпобут» від 09 липня 2015 року № 104/К про його звільнення, поновити його на посаді генерального директора СП ТОВ «Світловодськпобут» та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 грудня 2015 року позовна вимога про визнання незаконним та скасування протоколу

від 03 квітня 2015 року № 03/04-15 зборів учасників СП ТОВ «Світловодськпобут» залишена без розгляду.

Ухвалами Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області

від 17 серпня та 17 листопада 2015 року до участі у справі як третіх осіб залучено Світловодську міську раду Кіровоградської області та ТОВ «Політрейд».

Справа судами розглядалася неодноразово.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області

від 17 грудня 2015 року позов задоволено. Визнано наказ генерального директора

СП ТОВ «Світловодськпобут» ОСОБА_2 від 09 липня 2015 року № 104/К про

звільнення ОСОБА_1 незаконним. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді генерального директора СП ТОВ «Світловодськпобут» із 09 липня 2015 року. Стягнуто із СП ТОВ «Світловодськпобут» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 62 597,54 грн. Рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та стягнення на його користь середньомісячної заробітної плати у сумі 11 885,62 грн підлягає негайному виконанню. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 15 березня 2016 року апеляційну скаргу СП ТОВ «Світловодськпобут» відхилено. Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2016 року касаційну скаргу СП ТОВ «Світловодськпобут» задоволено частково. Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 15 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2016 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позову в частині поновлення його на роботі.

Останнім рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області

від 24 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано наказ генерального директора СП ТОВ «Світловодськпобут» ОСОБА_2 від 09 липня 2015 року № 104/К про звільнення ОСОБА_1 незаконним. Стягнуто з

СП ТОВ «Світловодськпобут» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 200 261,34 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що звільнення позивача проведено з порушенням норм трудового законодавства, тому наказ (розпорядження) від 09 липня 2015 року

№ 104/К про звільнення генерального директора ОСОБА_1 є незаконним, а оскільки вимушений прогул тривав із 09 липня 2015 року по 17 листопада 2016 року, то підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі

200 261,34 грн.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 січня 2017 року змінено в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Стягнуто з СП ТОВ «Світловодськпобут» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 181 161,24 грн. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що звільнення позивача проведено з порушенням вимог трудового законодавства, проте не погодився з обрахованим розміром середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У травні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 березня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач, подаючи заяву про збільшення позовних вимог, фактично одночасно змінив і предмет, і підставу позову, що є грубим порушенням вимог частини другої статті 31 ЦПК України 2004 року. Крім того, стягнення середнього заробітку невід`ємно пов`язано з поновленням працівника на роботі, а оскільки позивач відмовився від позову в частині поновлення на роботі, і відмова була прийнята судом, то позивачу необхідно відмовити у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_2

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2019 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов

висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що позивач призначений на посаду генерального директора

СП ТОВ «Світловодськпобут» 20 вересня 2013 року відповідно до протоколу

від 20 вересня 2013 року № 20/09-13. 09 липня 2015 року звільнений з посади на підставі наказу від 09 липня 2015 року № 104/К згідно із пунктом 5 статті 41 КЗпП України у зв`язку з припиненням повноважень.

Сторонами не заперечується та підтверджується матеріалами справи, що звільнення відбулось на підставі рішення зборів учасників товариства, яке оформлено протоколом зборів учасників СП ТОВ «Світловодськпобут» від 03 квітня 2015 року

№ 03/04-15.

Відповідно до пункту 1.2 статуту СП ТОВ «Світловодськпобут» учасниками товариства є юридичні особи - ТОВ «Політрейд» та Світловодська міська рада Кіровоградської області.

Пунктом 8.7.2 статуту СП ТОВ «Світловодськпобут» із змінами та доповненнями, зареєстрованими Виконавчим комітетом Світловодської міської ради Кіровоградської області від 24 вересня 2001 року за № 1146, передбачено, що генеральний директор СП ТОВ «Світловодськпобут» призначається і звільняється із посади зборами учасників.

Витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців підтверджується, що станом на 17 квітня 2015 року керівником СП ТОВ «Світловодськпобут» призначений ОСОБА_2 .

Повноваження генерального директора СП ТОВ «Світловодськопбут» визначені пунктом 8.7.6 статуту та до його компетенції не входить питання щодо призначення та звільнення генерального директора СП ТОВ «Світловодськпобут».

Крім того, рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 03 листопада 2015 року, яке набрало законної сили 03 лютого 2016 року, позов ТОВ «Політрейд» до СП ТОВ «Світловодськпобут», треті особи: Світловодська міська рада Кіровоградської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про визнання недійсним рішення загальних

зборів учасників, задоволено. Визнано, зокрема, недійсним із моменту прийняття рішення зборів учасників СП ТОВ «Світловодськпобут» від 03 квітня 2015 року, яке оформлене протоколом зборів учасників СП ТОВ «Світловодськпобут» від 03 квітня 2015 року № 03/04-15, про звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора СП ТОВ «Світловодськпобут» у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи на підставі пункту 5 статті 41 КЗпП України та призначення генеральним директором СП ТОВ «Світловодськпобут» ОСОБА_2 .

Наказом від 10 листопада 2016 року № 129/К запис за № 18 у трудовій книжці

від 09 липня 2015 року про звільнення вважається недійсним. ОСОБА_1 звільнено за пунктом 5 статті 41 КЗпП України із 04 листопада 2016 року.

Із 18 листопада 2016 року ОСОБА_1 прийнято на роботу до

СП ТОВ «Світловодськпобут» та призначено на посаду заступника генерального директора.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, яким вважається період від дня незаконного звільнення, до дня поновлення на роботі.

Стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що звільнення відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, тому підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, відповідно до вимог частини другої статті 235 КЗпП України. Крім того, звільнення відбулось 09 липня 2015 року під час перебування

ОСОБА_1 у відпустці, що є також порушенням трудового законодавства. Наведений апеляційним судом розрахунок розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідає приписам статті 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що позивач, подаючи заяву про збільшення позовних вимог, фактично одночасно змінив і предмет, і підставу позову, що є грубим порушенням вимог частини другої статті 31 ЦПК України 2004 року, не заслуговує на увагу, оскільки відповідно до частини другої статті 31 ЦПК України

2004 року позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред`явити зустрічний позов.

Доводи касаційної скарги про те, що стягнення середнього заробітку невід`ємно пов`язане з поновленням працівника на роботі, а оскільки позивач відмовився від позову в частині поновлення на роботі, і відмова була прийнята судом, то позивачу необхідно відмовити у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є безпідставними, оскільки звільнення позивача проведено відповідачем з порушенням вимог закону та, враховуючи встановлений факт вимушеного прогулу, висновок судів про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам закону, адже ефективне поновлення порушених прав працівника не завжди пов`язується з його поновленням на попередній роботі (посаді).

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального або процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а отже, підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 січня 2017 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко