Справа № 307/2891/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 червня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Готри Т.Ю.,

суддів Собослоя Г.Г., Куштана Б.П.,

з участю секретаря судових засідань Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 жовтня 2018 року, повний текст рішення складено 02.11.2018, ухвалене суддею Чопик В.В.,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 21.06.2017 року відповідач звернувся до Тячівського районного суду з цивільним позов про розірвання шлюбу між ними. У позовній заяві ОСОБА_2 зазначив, що майнових спорів між ними немає, що не відповідає дійсності з наступних підстав.

28.01.2010 між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований виконкомом Руськополянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області за актовим записом №9. Від шлюбу у них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

09.08.2013 її чоловікові ОСОБА_3 було видано рішення про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,1994 га за адресою: АДРЕСА_1 .

17.01.2014 вони розпочали будівництво житлового будинку на вище вказаній земельній ділянці. З моменту одруження з відповідачем та до припинення проживання з ним однією сімєю вони проживали у будинку її батьків разом з ними у с . АДРЕСА_3 . Спірний житловий будинок вони будували разом з чоловіком, а більшу частину коштів на будівництво надавали її батьки, що підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Окрім того, факт наявності сумісного будівництва, підтверджується довідками з Руськополянської сільської ради.

Після постановлення Тячівським районним судом ухвали про надання їм строку для примирення та вирішення майнових питань, вона неодноразово мала розмови з чоловіком про поділ майна, проте згоди так і не дійшли, відповідач бажає будинок залишити собі, однак виплачувати компенсацію відмовляється.

На підставі наведеного, відповідно до статей 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, статті 372 ЦК України, просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного обєкта незавершеного будівництва, що розташований в АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по слаті судвого збору у розмірі 3 457,56 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просив скасувати зазначене рішення, як незаконне, та ухвалити нове рішення, яким визнати його власником недобудованого будинку в АДРЕСА_1 , та зобов`язати його компенсувати позивачці 1/2 вартості цього будинку.

Вказував на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги того, що фундамент спірного будинку був побудований до шлюбу, а також те, що земельна ділянка на якій побудований будинок належить йому. Будівельні матеріали на будівництво вказаного будинку були закуплені ним ще до укладення шлюбу з позивачкою.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_9 апеляційну скаргу не визнав, просив таку залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 9 частини 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Приписами частин 1 і 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що сторони з 28.01.2010 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 04.12.2017, що набрало законної сили, між ними розірвано.

Від цього шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 02.08.2010 (а.с.10), яка знаходиться на повному утриманні позивачки (а.с. 12).

Рішенням Руськополівської сільської ради № 487 від 09.08.2013 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_2 , у власність ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та надано йому у власність вказану земельну ділянку площею 0,1994 га за рахунок земель житлової та громадської забудови Руськополівської сільської ради розташованої у межах населеного пункту на території Тячівського району Закарпатської області для будівництва та обслуговування житлового будинку ( а.с.13).

Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 17.09.2013 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.09.2013 стверджується, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, яка розташована в АДРЕСА_1 ( а.с. 20-21).

Повідомленням про початок виконання будівельних робіт, що зареєстровано в Інспекції ДАБК у Закарпатській області за №ЗК 61 від 17.01.14, проектом будівлі індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 (2013 рік), показами свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , наданими у суді першої інстанції, стверджено, що будівництво спірного будинку розпочато під час шлюбу сторін (а.с.14-19, 70-71).

Довідкою Тячівської міської об`єднаної територіальної громади с. Руське Поле № 32041 від 25.09.2017 підтверджується, що житловий будинок в АДРЕСА_1 будувався, коли подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали разом та вели спільне будівництво (а.с.11).

Аналогічного змісту відомості містяться і в описі майна, проведеного депутатами Тячівської міської ради (а.с.23).

Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання №2042/02-34.1 від 25.09.2017 установлено, що ОСОБА_1 проживає у будинку батьків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . За час проживання з чоловіком ОСОБА_3 вони побудували спільний будинок за адресою АДРЕСА_1 . Власного будинку для проживання ОСОБА_1 немає. На повному її утриманні знаходиться неповнолітня дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з довідки архітектурного бюро №3 від 20.09.2017 рівень незакінченого будівництва житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 , складає 72% ( а.с. 22), а згідно висновку про вартість майна №12 станом на 28.02.2018 рівень незавершеного будівництвом вказаного житлового будинку становить 69,9% ( а.с. 66).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що сторони за час спільного проживання у шлюбі збудували спірний житловий будинок, а тому дійшов висновку, що цей будинок є спільною сумісною власністю сторін.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки такого суд дійшов з додержанням вимог закону з огляду на наступне.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Згідно з ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Правилами ч.1 ст.71 СК України установлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Така правова позиція наведена у постанові ВСУ від 30.11.2016 року по справі N 6-1121цс16.

Встановивши, що сторони за час шлюбу збудували спірний об`єкт незавершеного будівництва, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про визнання за позивачем права власності на Ѕ частину незавершеного будівництвом житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Доводи апелянта про те, що будівельні матеріали були закуплені ним ще до укладення шлюбу з позивачкою, а також, що фундамент спірного будинку був побудований теж до шлюбу, не заслуговують на увагу, оскільки належних та допустимих доказів вказаних обставин ним суду не надано.

Що стосується вимог апелянта про визнання його власником недобудованого будинку в АДРЕСА_1 , та зобов`язання його компенсувати позивачці 1/2 вартості цього будинку, то таким апеляційний суд не надає оцінки в силу ч. 6 ст. 367 ЦПК України, оскільки вони не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга відповідача ОСОБА_3 без задоволення, оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 1 липня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді