Постанова

Іменем України

05 червня 2019 року

м. Київ

справа № 554/3192/16-ц

провадження № 61-10720св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Сидоренко Віра Іванівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 жовтня 2016 року у складі судді Шевської О. І. та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 12 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Корнієнка В. І., Карпушина Г. Л., Одринської Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання із спадкодавцем, встановлення факту прийняття спадщини за законом, скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності в порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що він є спадкоємцем за законом після смерті свого батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

До складу спадщини входить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 на праві власності та в якій останній проживав та був зареєстрований. Він як рідний син ОСОБА_4 має право на 1/2 частини вищевказаного спадкового майна, адже, крім нього, спадкоємцем також є його брат ОСОБА_5 , який помер у березні 2015 року .

Позивач змушений звернутися до суду із вищевказаною позовною заявою, оскільки не має можливості підтвердити будь-якими документами факт спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Незважаючи на те, що позивач та спадкодавець були зареєстровані за різними адресами, вони протягом всього свого життя підтримували родинні стосунки, позивач доглядав за батьком, а після смерті ОСОБА_4 він здійснив його поховання.

З урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просив встановити факт його проживання із спадкодавцем ОСОБА_4 на момент смерті останнього за адресою: АДРЕСА_1 ; встановити факт прийняття ним спадщини за законом на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 ; скасувати свідоцтво про право на спадщину від 13 лютого 2015 року, видане ОСОБА_5 приватним нотаріусом Сидоренко В. І., визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 на момент смерті ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлено факт прийняття ОСОБА_1 спадщини за законом на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

Внесено зміни до свідоцтва про право на спадщину від 13 лютого 2015 року, видане ОСОБА_5 приватним нотаріусом Сидоренко В. І., відповідно до якого визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 право на спадщину на квартиру АДРЕСА_2 у рівних частках - по 1/2 частини квартири кожному.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване наявністю належних і допустимих доказів, що підтверджують факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини.

Встановлення обставини постійного проживання разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини суд вважав достатньою підставою для визнання встановленим факту прийняття ОСОБА_1 . спадщини після смерті ОСОБА_4

Враховуючи необхідність внесення змін до свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із наявністю у позивача права на 1/2 частини спадкового майна, суд вважав за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 12 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 жовтня 2016 року скасовано в частині встановлення факту прийняття ОСОБА_1 спадщини у розмірі саме 1/2 частини квартири, визнання за ним права власності в порядку спадкування та внесення змін до свідоцтва про право на спадщину.

Ухвалено в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення розміру прийнятої ним спадщини у вигляді 1/2 частини квартири, внесення змін до свідоцтва про право на спадщину від 13 лютого 2015 року, виданого приватним нотаріусом Сидоренко В. І., та визнання права власності в порядку спадкування на 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відмовлено.

В іншій частині, а саме: встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 на момент смерті останнього та встановлення факту прийняття ОСОБА_1 спадщини, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 жовтня 2016 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, місцевий суд правомірно виходив з наданих позивачем доказів на підтвердження факту постійного проживання ОСОБА_1 з померлим батьком на час відкриття спадщини.

Водночас матеріалами справи підтверджується та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини, як і із заявою про відмову від неї, до нотаріуса не звертався.

З огляду на викладене, а також враховуючи, що згідно з Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус при вчиненні дій з оформлення спадщини визначає частки між спадкоємцями згідно з чинним законодавством, суд апеляційної інстанції вважав вимоги ОСОБА_1 щодо встановлення факту прийняття ним спадщини у розмірі саме 1/2 частини спірної квартири та визнання за ним права власності на вказане спадкове майно передчасними та такими, що не підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 12 грудня 2016 року в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 на момент смерті останнього та встановлення факту прийняття ОСОБА_1 спадщини та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій при вирішенні цього спору в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 на момент смерті останнього та встановлення факту прийняття ОСОБА_1 спадщини неповно встановлено обставини справи та залишено поза увагою відсутність постанови нотаріуса про відмову позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину. Судами неправильно застосовано вимоги частини третьої статті 1268 ЦК України та положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Вказані судами докази не доводять факту постійного проживання позивача разом із спадкодавцем.

У іншій частині позовних вимог рішення судів першої та апеляційної інстанцій не оскаржується, тому в касаційному порядку не переглядається.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 січня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_3 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Сидоренко В. І., про встановлення факту проживання із спадкодавцем, встановлення факту прийняття спадщини за законом, скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності в порядку спадкування призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року цивільну справу № 554/3192/16-ц передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 213 ЦПК України 2004 року передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 12 грудня 2016 року в оскаржуваній частині не відповідають.

Суди попередніх інстанцій установили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (батько позивача). Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Із записів, що містяться у карті швидкої допомоги від 03 серпня 2014 року № 57730, відомо, що ОСОБА_1 цього дня викликав швидку допомогу ОСОБА_4 .

З відповіді КП «Спецкомбінат похоронно-ритуального обслуговування» від 22 червня 2016 року № 111 встановлено, що 09 серпня 2016 року ОСОБА_1 звертався з приводу організації поховання свого батька ОСОБА_4 , 1930 року народження.

Також встановлено, що ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини, як і із заявою про відмову від неї, до нотаріуса не звертався.

Вирішуючи указаний спіру частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 на момент смерті останнього та встановлення факту прийняття ОСОБА_1 спадщини, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, вважав, що матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження доводів позивача щодо його проживання разом зі спадкодавцем, а тому наявні підстави вважати, що ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України.

З такими висновками колегія суддів у повній мірі погодитись не може з огляду на таке.

Враховуючи, що ОСОБА_1 є громадянином Республіки Молдова, спадкові відносини за його участю відповідно до статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» кваліфікуються як такі, що ускладнені іноземним елементом, для їх регулювання має бути застосовано, у тому числі, Договір між Україною і Республікою Молдова про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, ратифікований Законом України від 10 листопада 1994 року № 238/94-ВР «Про ратифікацію Договору між Україною і Республікою Молдова про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах».

Відповідно до частини другої статті 37 цього договору правові стосунки в галузі успадкуваннянерухомого майна регулюються законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої знаходиться це майно.

Основні норми спадкового права України систематизовані у Книзі VI ЦК України.

При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 01 січня 2004 року або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України.

За змістом норм статей 1268-1269 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того, чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та від особливостей правового статусу спадкоємця як малолітньої, неповнолітньої, недієздатної особи або ж особи, цивільна дієздатність якої обмежена.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто. Надіслання заяви про прийняття спадщини поштою передбачено пунктом 3.5 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у абзацах другому та третьому пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Обставини, які входять до предмета доказування (частина перша статті 179 ЦПК України 2004 року) у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач указував на те, що перешкодою для належного оформлення (спадщини) спадкових прав (отримання свідоцтва про право на спадщину) є відсутність у нього правовстановлюючих документів на спірну квартиру. Разом з тим, вважаючи себе особою, яка прийняла спадщину відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, позивач не зазначив про неможливість оформлення спадкових прав у нотаріальній конторі.

Таким чином, зверненню позивача до суду з указаним позовом як особи, яка, на його думку, в силу вимог частини третьої статті 1268 ЦК України прийняла спадщину, мало передувати вирішення питання щодо отримання ним у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину, що у випадку відмови у вчиненні нотаріальної дії - видачі цього свідоцтва, вказувало б на наявність підстав для вирішення питання про порушення або невизнання його права у судовому порядку.

Отже, за відсутності відмови нотаріуса про видачу свідоцтва про права на спадщину, вирішення цього спору в судовому порядку є неможливим.

Вирішуючи питання по суті позовних вимог, апеляційний суд на наведене вище уваги не звернув, не перевірив матеріалів спадкової справи на предмет наявності вмотивованої постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину та дійшов передчасного висновку про можливість вирішення цього спору.

Також колегія суддів бере до уваги доводи касаційної скарги щодо неможливості постійного проживання позивача зі спадкодавцем на момент смерті останнього та виходить з такого.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Задовольняючи позовні вимоги та встановлюючи факт проживання і прийняття спадщини на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України, апеляційний суд виходив лише із того, що позивач постійно проживав разом із спадкодавцем на момент смерті останнього.

Проте у порушення вимог матеріального та процесуального закону, апеляційним судом залишено без уваги наявність у позивача іноземного громадянства - Республіки Молдови, та у зв`язку з цим не з`ясовано, яким чином громадянин іноземної держави перебував на території України на постійній основі та прийняв спадщину на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України.

Також не надано відповідної правової оцінки відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 13 жовтня 2016 року на запит Обтябрського районного суду м. Полтави щодо зазначення часу перебування позивача на території України починаючи з 01 січня 2014 року.

Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

При цьому місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Встановлення зазначених обставин є необхідним для вирішення питання щодо можливості застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України.

Апеляційний суд на вказане уваги не звернув та при встановленні місця проживання спадкодавця, надавши перевагу одному доказу (показанням свідків), не зазначив правових мотивів відхилення інших доказів, що призвело до передчасного ухвалення судового рішення.

Фактично суд допустив однобічність у дослідженні доказів і не перевірив усіх обставин, на які посилалися сторони в обґрунтування своїх вимог і заперечень, та не надав мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов`язковим елементом справедливого судового розгляду (стаття 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Отже, з урахуванням норм національного законодавства суду слід було б також встановити останнє місце проживання, а не перебування позивача.

Відповідно до положень пунктів 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази та суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

З огляду на те, що апеляційним судом не виконані вимоги, передбачені процесуальним законодавством України щодо встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, рішення апеляційного суду не є законним і обґрунтованим, у зв`язку з чим підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції на підставі пунктів 1 та 2 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно дослідити матеріали спадкової справи після смерті ОСОБА_4 , встановити наявність постанови нотаріуса про відмову у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину, а також останнє місце проживання, а не перебування позивача, та з`ясувати причини, з яких ОСОБА_1 не звернувся до нотаріальної контори для оформлення спадщини протягом строку та відповідно до порядку, передбаченого статтями 1297, 1298 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 12 грудня 2016 року в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 на момент смерті останнього та встановлення факту прийняття ОСОБА_1 спадщини скасувати. Справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк