Провадження № 2-з/521/202/19
У Х В А Л А

25 червня 2019 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Мирончук Н.В.

при секретарі - Власової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі заяву представника позивача про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Міністерство економічного розвитку та торгівлі України, про визнання недійсним правочину, стосовно передачі (відчуження) знаків для товарів та послуг,

В С Т А Н О В И В:

До Малиновського районного суду м. Одеси надійшла заява представника позивача про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Міністерство економічного розвитку та торгівлі України, про визнання недійсним правочину стосовно передачі (відчуження) знаків для товарів та послуг.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову, заявниця вказує, що предметом позову по справі є визнання недійсним правочину, відповідно до якого здійснена передача (відчуження) від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 права власності на знаки для товарів та послуг, відомості про які занесені до міжнародного реєстру знаків для товарів та послуг, відповідно до правил, передбачених Мадридською Угодою про міжнародну реєстрацію знаків та Протоколом до цієї угоди, а саме: «Левада» - торговельна марка країни Арменія Азербайджан Іспанія Грузія Угорщина Киргизстан .Казахстан Таджикистан, права власності на яку були зареєстровані 20 листопада 2014 року, сертифікат № 1236374; «Levada» - торговельна марка країни Арменія Азербайджан Іспанія Грузія Угорщина Киргизстан Казахстан Таджикистан, права власності на яку були зареєстровані 20 листопада 2014 року, сертифікат № 1234664; «Економька» - торговельна марка країни Киргизстан Таджикистан, права власності на яку були зареєстровані 10 лютого 2015 року, сертифікат № 1259940 та встановлення порядку виконання судового рішення, згідно з яким набрання судовим рішенням законної сили: є підставою для внесення зміни власника шляхом повідомлення Міністерством економічного розвитку та торгівлі України - Міжнародного; Бюро Всесвітньої організації інтелектуальної власності про внесення зміни власника спірної реєстрації до міжнародного реєстру знаків для товарів та послуг у відношенні всіх Договірних сторін, на території яких діє зазначена реєстрація, і у відношенні всіх товарів і послуг, перелічених у реєстрації, відповідно до правил, передбачених Мадридською Угодою про міжнародну реєстрацію знаків та Протоколом до цієї угоди, а саме: про спільну власність ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 , Засоби зв`язку: НОМЕР_3 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4,АДРЕСА_5 ) стосовно знаків для товарів і послуг, а саме: «Левада» - торговельна марка країни Арменія Азербайджан Іспанія Грузія Угорщина Киргизстан Казахстан Таджикистан, права власності на яку були зареєстровані 20 листопада 2014 року, сертифікат № 1236374; «Levada» - торговельна марка країни Арменія Азербайджан Іспанія Грузія Угорщина Киргизстан Казахстан Таджикистан, права власності на яку були зареєстровані 20 листопада 2014 року, сертифікат № 1234664; «Економька» - торговельна марка країни Киргизстан Таджикистан, права власності на яку були зареєстровані 10 лютого 2015 року, сертифікат № 1259940, та є підставою для публікування змін в журналі Міжнародного Бюро Всесвітньої організації інтелектуальної власності. (WIPO Gazette of International Marks).

На думку заявниці, оскільки права на знаки для товарів та послуг набуті за час шлюбу, на їх реєстрацію та публікацію витрачено кошти з сімейного бюджету, то вони є спільною сумісною власністю подружжя.

Також, заявниця вказує, що ОСОБА_2 здійснив незаконне відчуження знаків для товарів та послуг, які були в спільній сумісній власності, без згоди позивача як дружини, на користь відповідача ОСОБА_3 , чим, на її думку, порушено її право щодо спільної сумісної власності на вказані знаки для товарів та послуг.

Крім того, заявниця вважає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчиняють незаконні дії, спрямовані на відчуження вказаних знаків, з метою утруднення (унеможливлення) виконання рішення суду по цій справі, шляхом укладення правочину про передачу права власності на знаки для товарів та послуг.

Враховуючи викладене, заявниця зазначила, що не вжиття заходів забезпечення позову надасть можливість відповідачам в подальшому здійснити в будь-який час відчуження (переоформлення) на третіх осіб права власності на знаки для товарів та послуг, що є предметом розгляду у даній справі.

Суд, розглянувши надану заяву про забезпечення позову, дослідивши надані заявником докази на обґрунтування зазначеної заяви, приходить до висновку про таке.

До суду з заявою про забезпечення позову звернулась позивач ОСОБА_1 .

Проте, вказана заява нею не підписана, а підписана представником позивача, ОСОБА_4 , про якого в цій заяві не зазначено жодним чином.

Крім того, заявниця у своїй заяві до суду вказує на те, що їй стало відомо, що відносно відповідача відкрито кримінальні справи.

Однак, на підтвердження цього, нею долучено лише фотокопію довідки про те, що 18.05.2018р. вона звернулась з заявою до слідчого управління про те, що нотаріус ОСОБА_5 , здійснила зловживання своїм становищем при нотаріальному посвідченні заяви про згоду на укладення договору купівлі-продажу.

Проте, яке саме прийнято рішення за результатом розгляду зареєстрованої цієї її заяви до правоохоронних органів, нею до її заяви про забезпечення позову, також не долучено жодного доказу, як і не долучено доказів щодо результатів розгляду тих кримінальних справ відносно відповідача, про які вказує у своїй заяві про забезпечення позову, заявниця.

Окрім того, яке саме прізвище у заявниці, на час звернення нею до суду: чи то: ОСОБА_1 , чи то ОСОБА_1, нею до вказаної заяви доказів не долучено, як і не долучено доказів того, що майно, на яке вона просить накласти арешт, набуте нею і відповідачем у шлюбі.

Між тим, суд зазначає, що до заяви про забезпечення позову, ОСОБА_1 долучено фотокопію Ухвали апеляційного суду від 20.05.2019 року, згідно до якої, у серпні 2017р. заявниця зверталась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ТОВ «Порше лізинг Україна», Департамент інтелектуальної власності Міністерства економічного розвитку та торгівлі України, про встановлення факту проживання заявниці однією сімєю без реєстрації шлюбу, з 01червня 2013 року по 22 вересня 2013 року, з ОСОБА_2 та поділ майна подружжя.

За вказаною заявою, судом першої інстанції було відкрито провадження у справі та відмовлено в забезпеченні позову по справі стосовно знаків для товарів і послуг.

Також, згідно тієї ж Ухвали апеляційного суду від 20.05.2019 року, Ухвалою суду першої інстанції від 09.10.2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 , в частині встановлення факту проживання її з 01червня 2013 року по 22 вересня 2013 року, однією сім`єю з ОСОБА_2 , було залишено без розгляду.

Крім того, згідно тієї ж Ухвали апеляційного суду від 20.05.2019 року, Рішенням суду першої інстанції, 27.11.2018 року позовні вимоги заявниці до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про поділ майна, залишено без задоволення.

Відповідно до ст. 149 Цивільного процесуального кодексу України, суд, за заявою учасника справи, має право вжити передбачених статтею 150 ЦПК України, заходів забезпечення позову.

При цьому, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 5 ст. 151 ЦПК України, до заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

До розгляду заяви, заявником сплачено судовий збір за заяву про забезпечення позову.

Проте, у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 151 ЦПК України, заява повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Тобто, для обґрунтування забезпечення позову повинна бути підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації.

Проте, як встановлено судом, заявником до її заяви про забезпечення позову, не долучено жодного доказу.

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Таку позицію також підтримано Верховним Судом у Постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).

Вказана норма імперативно встановлює, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

Також, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має, з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з приводу визнання недійсним правочину стосовно передачі (відчуження) знаків для товарів та послуг.

Разом з тим, наявність самого по собі позову не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову, шляхом накладення арешту.

Крім того, саме лише посилання в заяві на потенційну можливість вчинення відповідачами недобросовісних дій без наведення відповідного обґрунтування та без надання доказів на підтвердження зазначених обставин, не свідчить про необхідність вжиття відповідних заходів забезпечення позову та про співмірність вказаного способу забезпечення позову заявленим позовним вимогам.

Окрім того, пунктом 6 ч. 1 ст. 151 ЦПК України, передбачено, що в заяві повинно бути вказано пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

Однак, заявником не вказано пропозиції щодо зустрічного забезпечення, а зазначено лише про те, що позивач має зареєстроване в установленому законом порядку місце проживання та майно, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Проте, доказів на підтвердження зазначеного, заявником також не надано.

З урахуванням наведеного, суд, надаючи оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, враховуючи співмірність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою, а її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому.

При цьому, суд також звертає увагу на те, що вказані в заяві заходи забезпечення позову не є співмірними із заявленими вимогами.

Відтак, суд приходить до висновку, що позивач належним чином не обґрунтував доцільність забезпечення позову визначеними у заяві способами, а тому, подана заява про забезпечення позову, не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 151-153 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Міністерство економічного розвитку та торгівлі України, про визнання недійсним правочин, стосовно передачі (відчуження) знаків для товарів та послуг, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст.ст. 353-354 ЦПК України.

Суддя: Н.В. Мирончук

25.06.19