П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2019 року м. Київ

Справа №755/18563/18

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

учасники справи позивач Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приват Банк»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка діє на підставі довіреності в інтересах Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» на заочне рішення Дніпровського районного суду від 18 лютого 2019 року, ухваленого суддею Марфіної Н.В., повний текст складено в приміщенні Дніпровського районного суду 18 лютого 2019 року, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

Справа №755/18563/18-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-824/7291/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Марфіна Н.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
У грудні 2018 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг у зв`язку із чим підписав заяву №б/н від 18.02.2015 року, згідно якої відповідач отримав кредит у розмірі 16000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України і відповідно формулярами та стандартними формами є «Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи Банку». Позивач вказує, що підписаною заявою відповідача підтверджується факт повного інформування останнього про умови кредитування в банку, які були надані відповідачу для ознайомлення в письмовій формі. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на положення ст.ст. 207, 638 ЦК України, а також вказує, що свідченням визнання відповідачем угоди є факт користування картковим рахунком та використання кредитних коштів, що відповідає положенням ч. 2 ст. 642 ЦК України. Позивач зазначає, що свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитним коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. При цьому, відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Позивач вказує, що з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 22.10.2018 року має заборгованість за кредитним договором у розмірі 41231,84 грн., яка складається з: заборгованості по тілу кредиту у розмірі 15931,79 грн.; заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 4670,20 грн.; пеня у розмірі 18190,24 грн.; штраф 500,00 грн. (фіксована частина); штраф 1939,61 грн. (процентна складова). Посилаючись на зазначені обставини просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2019 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. В апеляційній скарзі посилався на те, що рішення суду є незаконним, винесеним з порушенням норма процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків суду обставинам справи. Зокрема, зазначав, що позивачем до позовної заяви надано достатньо документів, які дають підстави для висновку, що між сторонами був укладений договір, позичальнику видані кошти на платіжну картку, відповідач свої зобов`язання не виконує та має заборгованість. З Заяви-анкети чітко вбачаться інформація щодо персональних даних адреса проживання, та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки. Відповідачем зазначені обставини не спростовані, договір недійсним не визнавався, заперечень щодо укладення договору, отримання коштів від відповідача не надходило. Виходячи з правової природи договору приєднання, відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про не укладеність договору. Умовами та Правилами надання банківських послуг передбачений певний порядок підвищення відсоткової ставки, відповідач не пред`явила вимоги банку щодо незгоди з підвищенням процентної ставки та розірвання кредитного договору, що свідчить про згоду клієнта зі змінами (збільшенням) розміру процентної ставки запропонованої банком.

Крім того, посилався на те, що суд безпідставно застосував правову позицію, висловлену Верховним Судом України у справі № 6-16-цс15 від 11 березня 2019, оскільки обставини та правовідносини у цих справах різні.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року справу призначено до розгляду без повідомлення учасників в порядку письмового провадження.

Відповідач ОСОБА_1 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів, які підтверджують надання відповідачу кредитних коштів та не вказують умови, на яких укладено кредитний договір. Будь - яких доказів на підтвердження видачі банком відповідачу кредитної картки «Універсальна», зарахування на цю картку суми кредиту у розмірі 16000,00 грн., зняття таких коштів відповідачем, відкриття рахунків на ім`я відповідача (виписки з особового рахунку, копії квитанції, меморіального ордеру тощо). Позивачем не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг, Пам`ятки клієнта і Тарифів, щоб в сукупності із Заявою, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг. Жодні надані позивачем документи не містять відомостей про те, що Пам`ятка клієнта, яка є невід`ємною частиною договору, отримана відповідачем та він ознайомлений з її змістом. Також, позивачем не надано суду доказів відкриття на ім`я відповідача рахунку, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості, та з якого суд мав би встановити який саме розмір грошових коштів було отримано позичальником, а доданий до матеріалів Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містить відомостей про тип картки, яка була надана відповідачу, відомостей про отримання вказаних документів з боку позичальника, ознайомлення останнього з обраним Тарифом кредитування, враховуючи, що вказаний витяг містить чотири типи карток «Універсальна» з різним видом кредитування, а згідно анкети відповідачем зазначено два різні типи платіжної картки.

Проте, погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановленні, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Тобто, метою договору є забезпечення фіксування тих умов, на які сторони погоджуються для врегулювання своїх взаємних прав і обов`язків щодо обраного ним кола відносин.

Умови договору та спосіб його вчинення можуть бути визначені сторонами з урахуванням вимог законодавства та із дозволеним відступом від нього, або на таких саме принципах запропонованих однією із сторін.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Правовідносини між сторонами можуть виникати унаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої (ст.634 ЦК України). Про ознайомлення із запропонованими умовами сторона, яка приєднується, має засвідчити своїм підписом, чи іншим способом про ознайомлення та погодження (ст.207 ЦК України).

Як убачається з матеріалів справи, 18 лютого 2015 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до заяви, ОСОБА_1 надав згоду на приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, складають договір про надання банківських послуг.

Також в заяві вказав про те, що умови кредитування, відомості про сукупну вартість кредиту йому роз`яснені і зрозумілі, він ознайомився і згоден з тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, які були надані йому у письмовому вигляді для ознайомлення (а.с.5).

Зазначене дає підстави стверджувати, що договір між сторонами укладений, відповідач погодився на запропоновані умови кредитування та обслуговування, а також погодився з запропонованими тарифами банку.

Платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунку платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Кредитна банківська платіжна картка надає змогу здійснювати операції за дебетом картрахунку в межах установленого банком-емітентом ліміту кредиту.

Кредитна схема передбачає здійснення розрахунків за виконані клієнтом операції з використанням платіжної картки за рахунок коштів, наданих йому банком у кредит (у межах кредитної лінії).

Розрахунком заборгованості підтверджено, що кредитною карткою відповідач користувався, при цьому здійснював платежі в рахунок погашення заборгованості, карткою відповідач активно користувався до жовтня 2017 року. З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що у ОСОБА_1 має місце заборгованість по тілу кредиту в сумі 15931 грн. 79 коп. та по нарахованим відсоткам в сумі 4670 грн. 20 коп.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.1048 та ч.1 ст.1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Однак, припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування. Ця правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 711/6227/14-ц.

Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що початком виникнення у ОСОБА_1 заборгованості за відсотками є 14 вересня 2017 року.

Активне користування карткою відповідачем свідчить про визнання зобов`язаною особою боргу.

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає, що висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем позовних вимог не відповідає встановленим обставинам, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Вимоги позивача в частині заборгованості по кредиту та нарахованим процентам є доведеними та підлягають задоволенню, а саме до стягнення підлягає заборгованість по кредиту в сумі 15931 грн.79 коп. та заборгованість за процентами в сумі 4670 грн.20 коп.

Що стосується позовних вимог про стягнення пені в сумі 18190 грн. 24 коп. та штрафів в загальній сумі 2439 грн.61 коп., то в цій частині слід зазначити наступне.

Умовами і правилами надання банківських послуг, які є складовою частиною укладеного між сторонами договору, передбачено право кредитора у разі прострочення позичальником виконання зобов`язань нарахування пені та штрафу.

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Ураховуючи, що відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення-строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі 6-2003цс15.

Зважаючи на те, що позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості за пенею та штраф, апеляційний суд вважає, що стягненню підлягає лише штраф у його фіксованій частині та процентній складовій у розмірі 1530 грн.10 коп. (500 грн. + 1030 грн.10 коп. (15931 грн.79 коп. + 4670 грн.20 коп.) х5 %, який є менший за розмір заборгованості по пені в сумі 18190 грн. 24 коп., що з одного боку забезпечить дотримання справедливого балансу інтересів сторін, а з іншого дозволить реалізувати забезпечувальну функцію неустойки.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що подана АТ КБ «Приватбанк» апеляційна скарга на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2019 року підлягає частковому задоволенню, відповідно рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір як при поданні позову до суду першої інстанції, так і поданні апеляційної скарги підлягає стягненню з відповідача.

Оскільки позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір у розмірі 1762 грн., та за подання апеляційної скарги в сумі 2643 грн., розмір якого згідно вимог Закону України «Про судовий збір» визначений як мінімальний для сплати юридичною особою при зверненні до суду, то понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору, навіть з урахуванням часткового задоволення позову, підлягають відшкодуванню з відповідач саме в зазначеному розмірі.

Керуючись ст.ст.268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни - задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2019 року - скасувати і ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , місце проживання: НОМЕР_2 АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (, рах. № НОМЕР_3 , МФО № 305299) заборгованість за кредитним договором № б/н від 18 лютого 2015 року за тілом кредиту в сумі 15931 грн.79 коп., за нарахованими процентами в сумі 4670 грн. 20 коп., та штраф в сумі 1530 грн.10 коп.

Відмовити у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення пені.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , місце проживання: НОМЕР_2 АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (, рах. № НОМЕР_3 , МФО № 305299) понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в загальному розмірі 4405 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна