ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 червня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 733/146/19

Головуючий у першій інстанції Овчарик В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/770/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Управління соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації, Державна казначейська служба України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне територіальне управління юстиції у Чернігівській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 29 березня 2019 року (ухвалене о 15:28, повний текст рішення складено 03 квітня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, -

У С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з двома позовами (цивільні справи за № 733/146/19 та № 733/147/19) до відповідачів, в яких просила стягнути на її користь у відшкодування моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України по 60 000 грн. шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 01.03.2019 об`єднано в одне провадження цивільні справи за № 733/146/19, 2/733/167/19 та № 733/147/19, 2/733/168/19 за позовом ОСОБА_1 до УПСЗН Ічнянської РДА, Державної казначейської служби України (далі по тексту ДКС України) про стягнення моральної шкоди, присвоївши номер справи 733/146/19 та номер провадження 2/733/167/19 (а.с. 35-36, 91-92).

Позови обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є потерпілою внаслідок аварії на ЧАЕС - посвідчення № 149625 серія НОМЕР_1 , категорія 2.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 15.12.2014 позов ОСОБА_1 задоволено; визнано неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА (далі по тексту УПСЗН Ічнянської РДА) та зобов`язано УПСЗН Ічнянської РДА нарахувати та виплатити їй щорічну допомогу на оздоровлення, відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі трьох мінімальних заробітних плат, незалежно від інших виплат з урахуванням виплаченої суми. Управлінням праці та соціального захисту населення зроблено перерахунок, за яким сума боргу складає 3 579 грн.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 27.08.2013 позов ОСОБА_1 задоволено; визнано неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА (далі по тексту УПСЗН Ічнянської РДА) та зобов`язано УПСЗН Ічнянської РДА нарахувати та виплатити їй щорічну допомогу на оздоровлення, відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі трьох мінімальних заробітних плат, незалежно від інших виплат з урахуванням виплаченої суми. Управлінням праці та соціального захисту населення зроблено перерахунок, за яким сума боргу складає 3 366 грн.

За вказаними судовими рішеннями видано виконавчі листи, які перебувають на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області (далі по тексту ВПВР УДВС ГТУЮ в Чернігівській області). Станом на 13.11.2018 постанова Ічнянського районного суду Чернігівської області від 30.12.2014 та станом на 07.11.2018 постанова Ічнянського районного суду Чернігівської області від 23.08.2013 не виконані. Таким чином з 2014 року вказані судові рішення, ухвалені на користь позивачки, залишаються невиконаними. Тривалість судового і виконавчого проваджень, згідно п. 1 ст. 6 Конвенції становить 4 роки 10 місяців.

Тривалим невиконанням судових рішень позивачці завдана моральна шкода, що полягає у душевних стражданнях, руйнуванні життєвих планів, проведенні необхідних витрат у зв`язку з відновленням здоров`я, почутті розпачу у зв`язку з довготривалим виконанням судових рішень, зверненням до суду за захистом порушених прав. Своєчасна виплата нарахованої суми дала б можливість своєчасно і повно пролікуватися, отримувати санаторно-курортне лікування, належне харчування.

Враховуючи глибину та тривалість заподіяних душевних страждань, тривалість вчиненого правопорушення (кошти нараховані але до цього часу не виплачені) позивачка вважає достатньою компенсацією стягнення 60 000 грн.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 29 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України через ДКС України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів державної влади, в розмірі 4 000 грн шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ДКС України просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачці у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що на сьогоднішній день не існує жодного судового рішення, яким би дії, зокрема Казначейства, були визнані незаконними, при цьому, факт неправомірності (незаконності) прийняття рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди.

Заявник зазначає, що судом не проаналізовано, чи дійсно позивачці заподіяно страждання (фізичні, душевні або психічні) та не зазначено у чому конкретно вони полягали; не досліджено характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо); у рішенні відсутні посилання на стан здоров`я позивачки, чи зазнавала вона вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, чи потрібен позивачці час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Вказує, що при визначенні розміру відшкодування мають бути враховані вимоги розумності і справедливості такого відшкодування, яке не повинно призводити до збагачення позивачки за рахунок Держави.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що по зазначених вище рішеннях судів ОСОБА_2 була виплачена допомога лише 21.12.2018 (а.с. 89, 90), тобто виконання рішення суду по справі №733/1708/13-а тривало понад чотири роки, а виконання рішення суду по справі №733/2147/14-а тривало понад три роки. Через тривале виконання рішень судів, що позбавило позивачку можливості своєчасно отримати санаторно-курортне лікування, належне харчування, останній завдано значних душевних страждань, а тому виходячи із засад розумності та виваженості, суд дійшов висновку, що достатньою компенсацією відшкодування моральної шкоди буде стягнення на її користь 4 000 грн.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що ОСОБА_1 є особою потерпілою внаслідок аварії на ЧАЕС, 2 категорії, що підтверджується дублікатом посвідчення серії НОМЕР_2 (а.с. 1, 38).

Постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 12.12.2014 (справа № 733/2147/14-а, № 2-а/733/69/14) адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю; визнано дії УПСЗН Ічнянської РДА неправомірними та зобов`язано нарахувати та виплатити щорічну допомогу на оздоровлення за 2014 рік ОСОБА_1 , як особі, віднесеній до 2-ої категорії постраждалих на ЧАЕС, відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 3 мінімальних заробітних плат, встановлених на момент виплати, за виключенням вже виплачених сум за вказаний період (а.с. 7).

На виконання вказаного судового рішення Ічнянським районним судом Чернігівської області 28.01.2015 видано виконавчий лист № 733/2147/14-а, який знаходиться на примусовому виконанні у ВПВР УДВС ГУЮ у Чернігівській області та за яким постановою головного державного виконавця Ленько А.М. від 19.02.2015 відкрито виконавче провадження (а.с. 9 ).

На виконання виконавчого листа Ічнянського районного суду Чернігівської області № 733/2147/14-а від 28.01.2015 УПСЗН Ічнянської здійснено нарахування суми допомоги ОСОБА_2 в розмірі 3 579 грн (а.с. 8).

Постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 27.08.2013 (справа № 733/1708/13-а, № 2-а/733/63/13), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2013, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю; визнано дії УПСЗН Ічнянської РДА неправомірними та зобов`язано нарахувати та виплатити щорічну допомогу на оздоровлення за 2013 рік ОСОБА_1 , як особі, віднесеній до 2-ої категорії постраждалих на ЧАЕС, відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 3 мінімальних заробітних плат, встановлених на момент виплати, за виключенням вже виплачених сум за вказаний період (а.с. 45, 46).

На виконання вказаного судового рішення Ічнянським районним судом Чернігівської області 05.05.2014 видано виконавчий лист № 733/1708/13-а, який знаходиться на примусовому виконанні у ВПВР УДВС ГУЮ у Чернігівській області та за яким постановою головного державного виконавця Ленько А.М. від 15.05.2014 відкрито виконавче провадження (а.с. 49 ).

На виконання виконавчого листа Ічнянського районного суду Чернігівської області № 733/1709/13-а від 05.05.2014 УПСЗН Ічнянської РДА здійснено нарахування суми допомоги ОСОБА_2 в розмірі 3 366 грн (а.с. 47-48).

Нараховані УПСЗН Ічнянської РДА кошти на виконання вищевказаних рішень суду були перераховані позивачці 21.12.2018 (а.с. 89, 90).

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.

За статтею 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Право на справедливий суд, гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, § 40).

У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п. 46) Європейський суд з прав людини зазначив: «...що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), N 8415/02, п.19, від 27 травня 2004 року; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), N 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У п. 54 звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v .Ukraine), N1811/06, від 19 лютого 2009 року).

У пунктах 35, 38, 82 справи «Бурмич та інші проти України» Європейський суд вказує на справу «Бурдов проти Росії» (№2), в якій зокрема вказано: «У випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу».

Практика Європейського суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1 («Бурдов проти Росії», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»).

Згідно рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів №13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень» КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio!». Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.

Як наголосив Європейський суд з прав людини у рішенні, ухваленому 7 травня 2002 року у справі «Бурдов проти Росії», для держави є неприпустимим виправдання неможливості виконання судового рішення відсутністю належного фінансування.

У справі KECHKO v. UKRAINE, № 63134/00, § 26, ЄСПЛ, від 08 листопада 2005 року Європейський суд з прав людини зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Згідно із ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Норми ст. 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності держави за дії бездіяльності органів державної влади наявність вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про відшкодування шкоди.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду), та особливості їх виконання встановлені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Статтею 2 вказаного Закону встановлено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 3 Закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Згідно з п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (далі Порядок).

Відповідно до п. 2 вказаного Порядку безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів; боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання.

Рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій) (п. 3 Порядку).

З огляду на викладені норми чинного законодавства, саме на ДКС України та його територіальні органи покладено обов`язок виконувати рішення суду про стягнення коштів з державного чи місцевого бюджетів шляхом їх безспірного списання, і відсутність коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання органом державної влади своїх зобов`язань.

За таких обставин, навіть за відсутності бездіяльності ДКС України щодо виконання рішень суду, ухвалених на користь позивачки, наявні підстави для стягнення з держави, як гаранта виконання судових рішень та виконавчих документів, заподіяної позивачці тривалим невиконанням судових рішень моральної шкоди.

Статтею 1173 ЦК України передбачено відшкодування саме державою шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю органу державної влади.

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. А суд має самостійно встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який є підставою для стягнення шкоди, оцінивши надані сторонами докази.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Враховуючи вищевикладене, виходячи з аналізу численної практики Європейського суду з прав людини, позицій Верховного Суду, положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та національного законодавства, є помилковими доводи апеляційної скарги про те, що не існує жодного судового рішення, яким би дії, зокрема Казначейства, були визнані незаконними.

Висновок суду першої інстанції про необхідність стягнення моральної шкоди з Державного бюджету України через ДКС України, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку є наслідком тривалого невиконання державою рішення суду та не пов`язано з неправомірними діями ДКС України як юридичної особи у відповідних правовідносинах.

Отже, встановивши, що виконання зазначеного у позові судового рішення, було гарантовано державою, однак через бездіяльність державних органів виконання рішення суду у справі № 733/1708/13-а тривало понад 4 роки, а виконання рішення суду у справі № 733/2147/14-а тривало понад 3 роки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав та необхідності стягнення на користь позивачки морального відшкодування з Державного бюджету України через ДКС України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку ДКС України.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів визначено відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначення розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Обґрунтовуючи наявність підстав для задоволення позову, ОСОБА_1 у своєму позові посилалася на ті обставини, що вона має статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи та у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду, яким позивачка захистила свої законні права та інтереси, їй спричинено моральну шкоду, що полягає у душевних стражданнях, руйнуванні життєвих планів, проведенні необхідних витрат у зв`язку з відновленням здоров`я, почутті розпачу у зв`язку з довготривалим виконанням судових рішень, зверненням до суду за захистом порушених прав. Своєчасна виплата нарахованої суми дала б можливість своєчасно і повно пролікуватися, отримувати санаторно-курортне лікування, належне харчування.

Зазначене підтверджується матеріалами справи, зокрема, судовими рішеннями, матеріалами виконавчого провадження, з яких вбачається тривале невиконання рішень судів ухвалених на користь позивачки.

Оскільки було порушено право позивачки на належне та своєчасне виконання судового рішення, ОСОБА_1 зазнала душевних страждань, була змушена неодноразово звертатись до суду для відновлення своїх прав, що є підставою для стягнення на її користь моральної шкоди.

У зв`язку з викладеним, є необґрунтованими доводи апеляційної скарги ДКС України про те, що судом не проаналізовано, чи дійсно позивачці заподіяно страждання (фізичні, душевні або психічні) та не зазначено у чому конкретно вони полягали; не досліджено характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо); у рішенні відсутні посилання на стан здоров`я позивачки, чи зазнавала вона вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, чи потрібен позивачці час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції з урахуванням вимог розумності та справедливості і підстав для його зменшення не вбачає.

Таким чином, висновок районного суду про часткове задоволення позову ґрунтується на вимогах закону, рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги ДКС України без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 29 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді: