Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/336/19

13 червня 2019 року селище Богородчани

Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої-судді Круль І.В.

за участю секретаря с/з Дроздюк І.В.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Богородчани в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги мотивує тим, що перебуваючи з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 01 березня 2003 року вони побудували житловий будинок в АДРЕСА_1 та приватизували дві земельні ділянки: для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1913 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що розташована по АДРЕСА_1 , а також для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0817 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , що розташована по АДРЕСА_1 . Відповідач не бажає добровільно врегулювати спір, тому просить суд житловий будинок та дві земельні ділянки визнати спільною сумісною власністю подружжя, поділити нерухоме майно в рівних частках та визнати за ним право особистої приватної власності на 1/2 частину кожного із зазначеного нерухомого майна.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов визнала частково та не заперечила проти визнання житлового будинку загальною площею 161,27 кв.м., що розташований в АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя, його поділу в рівних частках та визнання за позивачем права особистої приватної власності на 1/2 його частину, оскільки житловий будинок набутий за час шлюбу. Щодо земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані в АДРЕСА_1 вказала, що вони не є спільною сумісною власністю подружжя, а тому поділу не підлягають. Спірними земельними ділянками користувалися її бабуся та мати.

Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі, який зареєстрований 01 березня 2003 року в відділі реєстрації актів громадянського стану Богородчанського районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 14 (а.с. 6).

В шлюбі у сторін народилося троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 7-9).

Перебуваючи в шлюбіпозивач та відповідач спільно побудували житловий будинок загальною площею 161,27 кв.м., житлова площа 80,21 кв.м., площа нежитлових приміщень 81,06 кв.м., що розташований за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 16-22).

18 травня 2016 року право власності на даний житловий будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 , номер запису про право власності 14556127, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 59352242 від 18 травня 2016 року (а.с.14-15).

Також за час шлюбу відповідачем ОСОБА_2 приватизовано дві земельні ділянки, зокрема: земельна ділянка площею 0,0817 га, кадастровий номер НОМЕР_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 16 лютого 2009 року та земельна ділянка площею 0,1913 га, кадастровий номер НОМЕР_1 для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по АДРЕСА_1 , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 від 16 лютого 2009 року (а.с.10-13).

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

П.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

З огляду на вищенаведене суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок споруджений сторонами за час шлюбу,за рахунок спільних коштів та спільної праці, зареєстрований за ОСОБА_2 в період шлюбу, що сторонами не заперечувалося, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В постанові Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року зазначено, що при поділі майна подружжя, яке належить їм на праві спільної сумісної власності вважається, що частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначене шлюбним договором або домовленістю між ними. Відповідно до п.п. 23,24 даної постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ст.ст.125,126 ЗК України (в редакції, чинній станом на 16 лютого 2009 року), право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

На підставі рішення Х сесії п`ятого демократичного скликання Старобогородчанської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області від 22 червня 2007 року на ім`я ОСОБА_2 16 лютого 2009 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 , площею 0,0817 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» якщо на одержаній громадянином у приватну власність шляхом приватизації земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. 120 ЗК України.

Що стосується позовної вимоги про визнання земельної ділянки площею 0,1913 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по АДРЕСА_1 та належить відповідачу ОСОБА_2 , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 від 16 лютого 2009 року спільною сумісною власністю подружжя, її поділу та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину цієї ділянки, суд зазначає наступне.

Враховуючи загальне положення ст.5 ЦК України щодо дії актів цивільного законодавства у часі, при вирішенні питання щодо правового режиму майна, набутого у період шлюбу, застосуванню підлягає акт цивільного законодавства, в редакції, яка діяла на момент набуття такого майна.

Відповідно до п.5 ч.1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

В постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 зазначено, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Законом України від 11 січня 2011 року N 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 8 лютого 2011 року, статтю 61 СК України було доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації». Проте Законом від 17 травня 2012 року N 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації змінено.

Відповідно до пунктів 4, 5 ч. 1 ст. 57 СК житло та земельна ділянка, набуті за час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Відповідно частину 5 ст. 61 СК виключено. Таким чином, норма закону, яка відносила майно, набуте в процесі приватизації до об`єктів права спільної сумісної власності, діяла лише з 08 лютого 2011 року по 16 травня 2012 року.

Отже, земельна ділянка з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_2 , а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки не набута як майно, нажите подружжям за час шлюбу, а одержана громадянином як частка у земельному фонді держави на підставі рішення Х сесії п`ятого демократичного скликання Старобогородчанської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області від 22 червня 2007 року.

Системний аналіз вищезазначених норм матеріального права та встановлених обставин справи дозволяє дійти висновку про підставність позовних вимог в частині визнання житлового будинку та земельної ділянки для обслуговування цього будинку спільною сумісною власністю подружжя, поділу в рівних частках цього майна, та визнання за позивачем права особистої приватної власності на 1/2 частку житлового будинку та на 1/2 частку земельної ділянки для обслуговування даного жилого будинку та безпідставність позовних вимог в частині визнання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства спільною сумісною власністю подружжя, його поділу та визнання за позивачем права особистої приватної власності на 1/2 частку цієї земельної ділянки.

На підставі наведеного ст.ст. 60,70 СК України, глави 24 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст. 258- 259 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати житловий будинок, загальною площею 161,27 кв.м., що розташований за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,0817 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Поділити в рівних частках спільне майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/2 частку житлового будинку, загальною площею 161,27 кв.м., що розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,0817 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .

В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду через Богородчанський районний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 червня 2019 року.

Головуюча І.В. Круль