Справа № 214/3179/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 травня 2019 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі

головуючого судді Чернової Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Звада Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу №214/3179/18 за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (вул. Набережна Перемоги, буд.50, м. Дніпро) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, в якому просить стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 06.01.2005 року у розмірі 24908,24 грн., а також стягнути судові витрати в розмірі 1762,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказав, що відповідно до укладеного договору №б/н від 06.01.2005 року, відповідач отримав кредит у розмірі 9000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, але ОСОБА_1 не виконав свої зобов`язання за договором, не здійснив повернення кредиту у встановлений строк та не сплатив відсотки за користування кредитом. В зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором, відповідач станом на 31.03.2018 року має заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 24908,46 грн. з яких: 4451,56 грн. - заборгованість за кредитом; 20456,90 - заборгованість по відсотками за користування кредитом, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою.

Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, 28.09.2018 року відповідачем ОСОБА_1 подано до суду відзив (заперечення) на позовну заву, в якому він просить відмовити у її задоволенні. У відзиві (запереченні) зазначає, що протягом більші ніж п`ять останніх років, жодного разу не отримував від позивача жодної вимоги про сплату заборгованості за кредитом. До того ж, позивач стверджує, що у розрахунку заборгованості маються розбіжності. Окрім того, ставлячи під сумнів правильність розрахунку заборгованості за кредитом, відповідач посилається на низку норм Господарського кодексу України та стверджує, що вказаний розрахунок зроблений позивачем з порушенням вимог чинного законодавства. Також, відповідач посилається на ту обставину, що втратив платоспроможність починаючи з 2010 року, у зв`язку зі звільненням його з роботи через тяжку хворобу, а починаючи з 2015 року по теперішній час він знаходиться на постійному лікуванні хронічних захворювань, які потребують значних грошових коштів. До того ж, ОСОБА_1 звертає увагу на ту обставину, що з 11.11.2011 року має зобов`язання по виплаті аліментів на доньку. У зв`язку з викладеним, відповідач стверджує, що не має можливості сплачувати виниклий борг та просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви.

24.10.2018 року представником позивача надано до суду відповідь на заперечення на позовну заяву, в якій він вказує що ними надана до суду копія анкети-заяви від 06.01.2005 року, з якої чітко видно наступна інформація: персональні дані, адреса проживання та інша додаткова інформація, необхідна для отримання кредитної картки, вказані всі умови договору. З матеріалів, додатних до позовної заяви чітко видно, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 3% (36,0% на рік), вказано розміри комісій та штрафів тощо. Тобто, сторонами при укладенні договору обговорені усі його істотні умови. Окрім того, представник позивача надав до суду виписку з карткового рахунку відповідача та стверджує, що з неї чітко прослідковується, що йому було встановлено кредитний ліміт та видно, що ОСОБА_1 користувався грошима, отримував кошти через банкомат, а отже, й отримував кредитну картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Також, представник позивача звертає увагу, що з розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко видно, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором. При цьому, відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контр розрахунок не наданий, судово-економічної експертизи по справі не призначалось.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, під час звернення до суду з позовною заявою, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, будь-яких документів, підтверджуючих поважність причин своєї неявки в судове засідання не надав. Разом з цим, звернувся до суду з відзивом на позовну заяву, в якому просив відмовити у її задоволенні або застосувати у спірних правовідносинах строк позовної давності.

Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, не визнання відповідачем позову, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності сторін, з урахуванням поданих ними заяв.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Керуючись п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України, суд вважає, що дану справу можливо вирішити на підставі наявних в ній доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини і визначив відповідно до них правовідносини, які регулюються нормами Цивільного кодексу України та кредитним договором, укладеним сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (ст.510 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Зі змісту ст.626, 638 ЦК України слідує, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, відповідно до ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, що відповідає положенням ст.ст.628, 629 ЦК України.

Як видно з матеріалів справи, 06.01.2005 року між банком та відповідачем укладено кредитний договір №б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 6000,00 грн. (а.с.7).

При цьому, відповідач ознайомлений з умовами надання банківських послуг, відповідно до укладеного кредитного договору, а також порядком надання кредиту та сплати заборгованості, що підтверджується власноручним підписом ОСОБА_1 у вказаному договорі.

З 21.05.2018 року найменування ПАТ КБ «ПриватБанк» змінено на АТ КБ «ПриватБанк», що не є перетворенням юридичної особи.

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини стосовно виконання відповідачем умов укладеного кредитного договору. У спорі, пов`язаному із стягненням заборгованості за кредитним договором підлягають встановленню обставини, як наявності між сторонами договірних правовідносин, так і невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань та їх розмір.

Так, відповідно до копії кредитного договору від 06.01.2005 року, в ньому зазначена вся необхідна інформація, а саме: персональні дані відповідача, адреса його проживання та інша додаткова інформація, необхідна для отримання кредитної картки. Також, з цього договору видно, що ОСОБА_1 висловив згоду на укладення договору шляхом отримання кредитної картки «Visa Classic Credit» та особистим підписом засвідчив, що згоден з умовами надання банківський послуг.

Також, як видно з вказаного договору, відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 3% (36% на рік). Таким чином, сторонами, при укладенні договору, обговорені усі його істотні умови.

Враховуючи, що сам факт підписання кредитного договору відповідач не оспорював, дійсність виконаного ним підпису в договорі без будь-яких зауважень, також, не заперечував, що є свідченням дотримання сторонами принципу свободи договору, визначеного ст.ст.6, 627 ЦК України, суд приходить до висновку, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 дійсно виникли договірні відносини, пов`язані з наданням фінансово-кредитних послуг.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 6000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування ним за ставкою 3% на місяць (36% річних), що нараховуються на сум залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку картки.

За ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти.

В силу ст.ст.525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями ст.610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Банк свої зобов`язання за кредитним договором №б/н від 06.01.2005 року виконав належним чином, надавши ОСОБА_1 кредит в обумовленому розмірі. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих коштів, котрому відповідає передбачене ч.1 ст.509 ЦК України право кредитора вимагати їх повернення.

Натомість, позичальник свої зобов`язання не виконував належним чином, допускаючи їх періодичне прострочення, внісши востаннє 28.10.2015 року 350,00 грн. в рахунок погашення заборгованості, в результаті чого станом на 31.103.2018 року утворилась заборгованість за тілом кредиту - 4451,56 грн., по процентам за користування кредитом - 20456,90 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.3-6), з яким суд погоджується, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту та по процентам підлягають задоволенню.

При цьому, суд приймає до уваги виписку по картковому рахунку ОСОБА_1 , з якої видно, що відповідач знімав кредитні кошти, частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами, отже йому були добре відомі і зрозумілі умови договору.

Окремо суд зазначає, що, відповідно до Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердлого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 року №578/5, вказана вище виписка по картковому рахунку має статус первинного документу, який фіксує факт виконання операції та служить підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

При цьому, презумпцію правомірності, укладеного між сторонами кредитного договору під час розгляду справи відповідачем не спростовано.

Встановивши обставини укладення між банком та відповідачем кредитного договору, суд виходить з того, що за умов неспростування презумпції правомірності правочину та доведеності факту існування між сторонами грошового зобов`язання, воно має виконуватись належним чином обома сторонами, у зв`язку з чим позичальник зобов`язаний сплатити позивачу суму заборгованості, яка підтверджується матеріалами справи.

Розрахунок заборгованості саме у зазначеному розмірі під час розгляду справи відповідачем не спростовано.

Отже, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог із стягненням з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №б/н від 06.01.2005 року станом на 31.03.2018 року в загальному розмірі 24908,46 грн., яка включає: заборгованість за тілом кредиту 4451,56 грн. та заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 20456,90 грн.

Також, відповідачем подано заяву про застосування позовної давності. В обґрунтування поданої заяви він посилається на ту обставину, що підписуючи договір, він не погоджувався на продовження строку позовної давності, а, отже, у банка є тільки три роки на стягнення заборгованості. У зв`язку з викладеним відповідач просить суд застосувати до позовної заяви строк позовної давності та відмовити АТ КБ «ПриватБанк» у позові.

Вивчивши доводи заяви відповідача ОСОБА_1 та зіставивши їх з матеріалами справи, суд приходить до висновку у необхідності відмови у її задоволенні з огляду на таке.

Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому, згідно з ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями ст.126 ЦПК України встановлено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), в п.51 рішення у справі «Стаббінс та інші проти Сполученого Королівства» № 22083/93, 22095/93 від 22.10.1996 року, п.570 рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20.09.2011 року наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Як визначено в п.39 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» № 32053/13 від 29.10.2015 року «…принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представити свою справу за таких умов, які не ставлять його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною», у зв`язку з чим «… у кожному окремому випадку суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків…» (п.41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьова проти України» № 3236/03 від 03.04.2008 року).

Як видно з розрахунку заборгованості, наданого позивачем станом на 31.03.2018 року, останній платіж на погашення суми заборгованості внесено ОСОБА_1 28.10.2015 року у розмірі 350,00 грн., отже, перебіг строку позовної давності почався для позивача саме з цієї дати, а тому, з урахуванням вимог ст.ст.256, 257 ЦК України, строк позовної давності для звернення до суду з позовом закінчився для АТ КБ «ПриватБанк» 28.10.2018 року.

Таким чином, надаючи оцінку доводам ОСОБА_1 щодо пропуску позивачем строку позовної давності та приймаючи до уваги ту обставину, що АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом 22.05.2018 року, тобто в межах строку, передбаченого цивільним законодавством,суд приходить до переконання про необхідність відмови у задоволенні вказаної заяви.

Окрім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача належить стягнути на користь позивача, також, судові витрати по справі в розмірі 1762,00 грн. (а.с.14).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.526, 527, 530, 554, 610, 623, 634, 638, 1054 ЦК України, ст.ст.12, 13, 19, 23, 77, 78, 141, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, буд.1д) заборгованість за кредитним договором №б/н від 06.01.2005 станом на 31.03.2018: по тілу кредиту у розмірі 4451 (чотири тисячі чотириста п`ятдесят одна) грн. 56 коп., по відсоткам за користування кредитом у розмірі 20456 (двадцять тисяч чотириста п`ятдесят шість) грн. 90 коп., а всього - 24908 (двадцять чотири тисячі дев`ятсот вісім) грн. 46 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, буд.1д) 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Після набрання рішенням суду законної сили видати виконавчий лист для пред`явлення на виконання у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.В. Чернова