ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«24» червня 2019 року

м. Харків

справа № 639/4243/17

провадження № 22-ц/818/2827/19

Харківській апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Бурлаки І.В., Кругової С.С.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , зацікавлена особа - Державна Казначейська служба України про визнання незаконною ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 липня 2017 року, постановлену суддею ОСОБА_2 з порушенням вимог антикорупційного закону, поновлення права заявника та відшкодування шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 15 березня 2019 року, ухвалене суддею Проценко Л.Г.,-

ВСТАНОВИВ:

17 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Харкова з заявою про визнання незаконною ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 липня 2017 року та стягнення з судді ОСОБА_2 . моральної та матеріальної шкоди.

В обґрунтування даної заяви зазначила, що суддя Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_2, перебуваючи у неврегульованому реальному конфлікті з ОСОБА_1 , розглянула подану нею 19 червня 2017 року заяву про поновлення порушеного права, відшкодування шкоди, спричиненої корупційним порушенням посадовою особою Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_5, чим порушила обмеження та заборону, встановлені для суб`єктів дії ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» на вчинення дій та прийняття рішень за умови існування реального конфлікту інтересів.

За результатом даного розгляду суддею Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_2 було постановлено ухвалу від 06 липня 2017 року, чим скоєно адміністративне порушення за ознакою ст. 172-7 КУпАП.

Зазначеним корупційним порушенням, скоєним суддею Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_2 , спричинено ОСОБА_1 моральну та матеріальну шкоду, розмір якої становить 50 000,00 грн., та підлягає на вимогу ст.ст. 65, 67 та 68 Закону України «Про запобігання корупції» відшкодуванню з подальшим регресом з винної особи.

Зважаючи на зазначене, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати незаконною (недійсною) ухвалу судді Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_2 від 06 липня 2017 року, яка містить ознаки нікчемного правочину із корупційною складовою в мотивувальній та резолютивній частинах щодо форми антикорупційної заяви - через порушення суддею ОСОБА_2 положень п.п. 3 п.1 ст. 28, ст.ст. 65, 67 та 68 антикорупційного закону, рішення Конституційного суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп, ч.1 ст. 55, ч.2 ст. 124 Конституції України;

- відшкодувати спричинену суддею Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_2 моральну та матеріальну шкоду через створені нею корупційні перешкоди у доступі до правосуддя із ознаками корупційного порушення та порушення, пов`язаного з корупцією, в розмірі 50 000,00 грн., з подальшим регресом з винної особи, відповідно до ст.ст. 65, 67 та 68 Закону України «Про запобігання корупції»;

- поновити порушене суддею Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_2 конституційне право заявника на доступ до правосуддя, гарантоване Конституцією України та рішенням Конституційного суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп, розглянути антикорупційну заяву від 14 червня 2017 року належним суддею після визначення територіальної підсудності;

- повідомити, відповідно до вимог ст. 67 Закону України «Про запобігання корупції» спеціальні органи, уповноважені на боротьбу з корупцією - національну поліцію, прокуратуру, НАЗК, Раду суддів України про винесення суддею ОСОБА_2 незаконних (недійсних) ухвал за умови існування у неї встановлених антикорупційним законом заборон та обмежень.

Дана заява ОСОБА_1 розглядалася судом неодноразово.

Останнім рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 15 березня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити. Відмовою у задоволенні заяви судом першої інстанції були порушені рішення Європейського суду з прав людини щодо неприпустимості перешкоджання у доступі до правосуддя, на які ж сам суд і посилався. Судом першої інстанції під час ухвалення рішення не була взята до уваги судова практика Верховного суду у справах про корупцію. Дана справа є справою про корупцію, зважаючи на що необґрунтовано розглянута судом в порядку спрощеного провадження.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29 травня 2019 року в порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи був призначений в порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 263, 264 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що вимога про визнання незаконною (недійсною) ухвали судді Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_2 від 06 липня 2017 року не підлягає розгляду в суді першої інстанції, оскільки помилки та інші процесуальні порушення, допущені при здійсненні правосудді, усуваються у встановленому законом порядку шляхом оскарження до суду вищої інстанції. Ухвала судді Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_2 від 06 липня 2017 року не була переглянута судом вищої інстанції та не визнана незаконною. Зважаючи на зазначене, заява ОСОБА_1 в цій частині не підлягає розгляду в порядку цивільного або адміністративного судочинства судом першої інстанції. Посилання ОСОБА_1 в заяві на положення ст.ст. 28, 65, 67 та 68 Закону України «Про запобігання корупції» не є правовою підставою для задоволення заяви ОСОБА_1 в цій частині та визнання судового рішення незаконним, оскільки не встановлено порушення при ухваленні цього судового рішення суддею ОСОБА_2 Закону України «Про запобігання корупції». Отже, з зазначених підстав суд першої інстанції дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 в цій частині задоволенню не підлягає. Що ж стосується вимог про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, то вони не підлягають задоволенню, оскільки підставою для стягнення шкоди, спричиненої внаслідок ухвалення суддею процесуального рішення, є визнання цього рішення незаконним. Вимога про відшкодування моральної та матеріальної шкоди є похідною від вимоги щодо визнання ухвали суду незаконною, а ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів про незаконність (недійсність) ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_2 від 06 липня 2017 року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_2 від 06 липня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 про визнання незаконною ухвали судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 червня 2017 року ОСОБА_5 та відшкодування шкоди залишено без руху (а.с.7, том 1).

17 липня 2017 року, не погодившись з зазначеною ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 липня 2017 року ОСОБА_1 подала дану заяву (а.с. 4-6, том 1).

З тексту дослідженої заяви ОСОБА_1 , яку нею обґрунтовано як антикорупційну, вбачається, що остання просить суд першої інстанції визнати незаконною (недійсною) ухвалу судді Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_2 від 06 липня 2017 року, яка містить ознаки нікчемного правочину із корупційною складовою в мотивувальній та резолютивній частинах щодо форми антикорупційної заяви - через порушення суддею ОСОБА_2 положень п.п. 3 п.1 ст. 28, ст.ст. 65, 67 та 68 антикорупційного закону, рішення Конституційного суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп, ч.1 ст. 55, ч.2 ст. 124 Конституції України.

Тобто, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 фактично оскаржує через суд першої інстанції ухвалу судді Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_2 від 06 липня 2017 року про залишення позовної заяви без руху.

Суд апеляційної інстанції вважає, що зазначена в заяві ОСОБА_1 вимога щодо визнання незаконною (недійсною) ухвали судді Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_2 від 06 липня 2017 року, яка містить ознаки нікчемного правочину із корупційною складовою в мотивувальній та резолютивній частинах щодо форми антикорупційної заяви - через порушення суддею Івановою І . В. положень п.п. 3 п.1 ст. 28, ст.ст. 65, 67 та 68 антикорупційного закону, рішення Конституційного суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп, ч.1 ст. 55, ч.2 ст. 124 Конституції України, не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Пунктом 4.2 рішення Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001 (справа за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абз. 3, 4, 5 ст. 248-3 ЦПК України та за конституційними зверненнями громадян щодо офіційного тлумачення положення абз. 4 ст. 248-3 ЦПК України (справа щодо конституційності ст. 248-3 ЦПК України) визначено, що відповідно до ч. 1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами.

Частиною 1 ст. 129 Конституції України передбачено, що при здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону. Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство.

Порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України.

Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ у першій інстанції, в апеляційному, касаційному порядку та прийняття по них судових рішень належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України.

Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову або антикорупційної заяви проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посягання на процесуальну незалежність.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» передбачено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки).

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011 зазначив, що давати оцінку процесуальним діям суддів щодо розгляду конкретної судової справи може лише апеляційна і касаційна інстанції при перегляді судових рішень.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 760/20306/16-ц.

В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі № 757/43355/16-ц викладено наступні висновки про застосування норм права: здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній до 30 вересня 2016 року; аналогічні приписи закріплені у частині першій і третій статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній з 30 вересня 2016 року). Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді). Позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України.

Як вбачається з доводів заяви ОСОБА_1 та пред`явлених вимог, заяву пред`явлено у зв`язку із професійною діяльністю судді щодо здійснення правосуддя в цивільній справі № 639/3885/17, стороною якою була ОСОБА_1 . Фактичним предметом вимог є визнання рішення суду, ухваленого в цивільній справі № 639/3885/17, протизаконним та протиправним, а також відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яку, за доводами ОСОБА_1 вона понесла у зв`язку з залишенням без руху позовної заяви.

Зважаючи на зазначене, ОСОБА_1 даною заявою не дотрималась встановленого процесуальним законодавством порядку оскарження судового рішення судді суду першої інстанції.

Викладені нею доводи, стосовно того, що подана нею заява не є позовною, а подана в порядку ч.2 ст. 35, ст.ст. 65, 67, 68 ЗУ «Про запобігання корупції», не є правовою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення вищевказаної вимоги, оскільки таке задоволення фактично спричинить порушення встановленого та гарантованого Конституцією України процесуального порядку оскарження судових рішень. Крім того, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів стосовно того, що ухвала Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 липня 2017 року постановлена суддею ОСОБА_2 за умови існування реального конфлікту інтересів.

У встановленому законом порядку зазначений факт не підтверджений. Адміністративний протокол відносно судді ОСОБА_2 не складався, до адміністративної відповідальності відповідно до ст. 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення вона не притягувалася.

Питання щодо порушення суддею ОСОБА_2 правил територіальної підсудності при розгляді заяви ОСОБА_1 підлягало вирішенню в процесуальному порядку, відповідно до вимог ЦПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання незаконною ухвали суду.

Що ж стосується вимоги ОСОБА_1 щодо відшкодування спричиненої суддею Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_2 моральної та матеріальної шкоди через створені нею корупційні перешкоди у доступі до правосуддя із ознаками корупційного порушення та порушення, пов`язаного з корупцією, в розмірі 50 000,00 грн., з подальшим регресом з винної особи, відповідно до ст.ст. 65, 67 та 68 антикорупційного закону, то колегія суддів також вважає її такою, що не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Як вже було зазначено вище, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених ст. 1176 ЦК України.

Відповідно до ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

З правового аналізу даної норми вбачається, що підставою стягнення матеріальної або моральної шкоди, спричиненої внаслідок ухвалення суддею процесуального рішення, є визнання цього рішення незаконним.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч 1. ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Метою судового доказування є всебічне, повне, об`єктивне з`ясування всіх обставин, що мають істотне значення для правильного розгляду і вирішення справи. Обов`язок забезпечити в ході провадження повноту доказового матеріалу, що дозволяє встановити істину у справі в цивільному процесі, покладений на сторони, інших юридично заінтересованих у вирішенні справи осіб та суд.

У зазначеній нормі закріплюється головний елемент змагального початку цивільного процесу: кожній заінтересованій особі слід довести факти, які обґрунтовують її юридичну позицію.

Відповідно до постанови Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

На виконання зазначених норм законодавства ОСОБА_1 не надано будь-яких фактичних даних, з яких вбачається, що у встановленому законом порядку ухвалу судді Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_2 від 06 липня 2017 року визнано незаконною та даних, які свідчать про порушення належних ОСОБА_1 прав та інтересів при розгляді її заяви судом.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, встановивши, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів щодо завдання їй моральної та матеріальної шкоди, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для відшкодування такої шкоди на користь ОСОБА_1 .

Що ж стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, то колегія суддів також вважає за необхідне додатково зазначити наступне.

Зважаючи на те, що судом першої та апеляційної інстанції не було встановлено порушення норм Конституції України, Європейської конвенції про захист основних свобод та прав людини та прав ОСОБА_1 , токолегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, стосовно того, що діяльність судді ОСОБА_2 щодо постановлення ухвали не визнана неправомірною.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вищезазначеними процесуальним судовим рішеннями не встановлено факт незаконної діяльності, який згідно вказаних вище норм ЦК України є підставою для відшкодування завданої такою бездіяльністю шкоди.

Положеннями частин першої - третьої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Колегія суддів дійшла висновку, що діями судді ОСОБА_2 при постановленні ухвали не завдано ОСОБА_1 моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, яких вона начебто зазнала у зв`язку з ухваленням судового рішення. ОСОБА_1 на підтвердження факту наявності моральної шкоди не надано будь-яких належних та допустимих доказів.

З огляду на викладене, враховуючи, що ОСОБА_1 не було доведено факт незаконної дії або бездіяльності, незаконності рішень судді, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Також судом першої інстанції було правильно зазначено, що вимога ОСОБА_1 щодо відшкодування спричиненої суддею Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_2 моральної та матеріальної шкоди є похідною від вимоги щодо визнання незаконною (недійсною) ухвалу судді Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_2 від 06 липня 2017 року, а тому не підлягає задоволенню.

Також є похідними від вимоги щодо визнання незаконною (недійсною) ухвали судді Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_2 від 06 липня 2017 року та такими, що не підлягають задоволенню й вимоги щодо поновлення порушеного суддею Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_2 . конституційного права заявника на доступ до правосуддя, гарантованого Конституцією України та рішенням Конституційного суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп, та повідомлення, відповідно до вимог ст. 67 антикорупційного закону спеціальних органів, уповноважених на боротьбу з корупцією - національну поліцію, прокуратуру, НАЗК, Раду суддів України про винесення суддею ОСОБА_2 незаконних (недійсних) ухвал за умови існування у неї встановлених антикорупційним законом заборон та обмежень.

Колегія суддів в даній части вимог, в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Що ж стосується викладених ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводів стосовно того, що відмовою у задоволенні заяви судом першої інстанції були порушені рішення Європейського суду з прав людини щодо неприпустимості перешкоджання у доступі до правосуддя, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Як було зазначено в рішенні суду першої інстанції, під доступом до правосуддя, згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини, розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Судом першої інстанції було забезпечено реалізацію належного ОСОБА_1 права доступу до правосуддя шляхом прийняття, розгляду та вирішення по суті поданої нею заяви.

Факт відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 не свідчить про порушення належного їй права доступу до правосудді, а її доводи з цього приводу є неспроможними.

Також колегія суддів вважає неспроможними викладені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_1 стосовно того, що дана справа є справою про корупцію, зважаючи на що необґрунтовано розглянута судом в порядку спрощеного провадження.

Цивільний процесуальний кодекс України не містить поняття «справа про корупцію» та не встановлює особливий порядок розгляду такої категорії справ. Натомість, Цивільний процесуальний кодекс України містить поняття «малозначна справа» та встановлює порядок її розгляду.

Відповідно до п.1 ч. 1, ч.2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного провадження розглядаються малозначні справи. У порядку спрощеного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у ч. 4 цієї статті.

Відповідно до ч. 3 ст. 274 ЦПК України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує ціну позову, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо, кількість сторін та інших учасників справи, чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес, думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Судом першої інстанції при вирішенні питання щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження було враховано ціну позову та інші критерії, зазначені в ст. 274 ЦПК України.

Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі не перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то дана справі є малозначною і підлягає розгляду в порядку спрощеного провадження.

ОСОБА_1 не надано до суду першої інстанції заяву про розгляд справи в загальному порядку.

Дана цивільна справ не віднесена до будь-якої категорії справ, визначеній в ч. 4 ст. 274 ЦПК України, як справи у спорах, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

З огляду на викладене, виходячи з положень ст.ст. 274, 369 ЦПК України, колегія суддів також розглядає дану справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, будь-які правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом розгляду в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують.

Правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 15 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Постанову складено «24» червня 2019 року.

Головуючий суддя: Судді:А.І. Колтунова І.В. Бурлака С.С. Кругова