Головуючий у 1-й інстанції Пантелєєв Д.Г.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

20 червня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Баркова В.М., Принцевської В.П.

секретаря Єфремової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області, ухвалено 22 березня 2019 року у м. Маріуполі (повний текст складено 22 березня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на 1/2 частку квартири,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 у лютому 2017 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на 1/2 частку квартири. Просила встановити факт спільного мешкання з ОСОБА_5 з лютого 2011 року до моменту смерті останнього, ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину від 31 березня 2017 року, видані Нікольською державною нотаріальною конторою Донецької області на ім`я відповідачів та скасувати їх, визнати за нею право власності на ? частку кв. АДРЕСА_1 як на спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , з яким вона знаходилась у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. За життя ОСОБА_5 з її згоди, як цивільної дружини, 30 січня 2013 року придбав кв. АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_5 із заявами про прийняття спадщини звернулись відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 , жодний з яких не вказав її як спадкоємця. 31 березня 2017 року відповідачами по справі на підставі свідоцтв про право на спадщину було зареєстровано право власності на кв. АДРЕСА_1 , по 1/3 частки квартири за кожним. Вважає дії відповідачів такими, що порушують її права.

Рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 22 березня 2019 року позовні вимоги задоволені. Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з лютого 2011 року по день смерті останнього, ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано недійсними та скасовані свідоцтва про право на спадщину, видані державним нотаріусом Нікольської державної нотаріальної контри Донецької області 31 березня 2017 року, зареєстрованими у реєстрі за №587 на ім`я ОСОБА_4 , № 588 на ім`я ОСОБА_1 , № 589 на ім`я ОСОБА_3 . Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 34564736 від 31 березня 2017 року. Визнано кв. АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_2 Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частку кв. АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що факт постійного мешкання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_2 доведено належними доказами, з договору купівлі-продажу вбачається, що він був укладений ОСОБА_5 зі згоди ОСОБА_2 в інтересах родини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування та недоведеність обставин, що мають значення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд помилково дійшов висновку, що з договору купівлі-продажу вбачається, що він був укладений чоловіком ОСОБА_5 зі згоди дружини ОСОБА_2 в інтересах родини, оскільки в паспорті померлого ОСОБА_5 відмітка відділу РАЦС Володарського районного управління юстиції Донецької області про реєстрацію розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 датована 29 січня 2013 року, актовий запис №2, тобто, за день до укладання договору купівлі-продажу 30 січня 2013 року. Таким чином, до 29 січня 2013 року ОСОБА_5 перебував у шлюбі зі своєю першою дружиною. Інших доказів, що позивачка проживала з померлим однією сім`єю з лютого 2011 року не надано.

Відповідно до законодавства України згода ОСОБА_2 на вчинення ОСОБА_5 правочину, як і п.3.4 Договору купівлі-продажу квартири від 30 січня 2013 року є нікчемним за законом, оскільки не була подружжям ОСОБА_5

ОСОБА_2 , яка вважає себе співвласницею, не була зареєстрована у спірній квартирі, оскільки зареєстрована за адресом: АДРЕСА_2 . Довідка видана КСН «Меотида» ОСОБА_2 без будь-яких підстав, без акту про її проживання, не вказано які документи було пред`явлено для видачі цієї довідки і не свідчить про факт проживання ОСОБА_2 однією сім`єю з ОСОБА_5 та виникнення у них, у зв`язку з цим, спільних обов`язків.

Також, позивачка не знала про основні факти життя померлого, зокрема про його стан здоров`я, який був не задовільний, не приймала участь в організації поховання померлого, що свідчить про те, що вони не жили разом.

Відсутні докази щодо спільних витрат, зокрема за комунальні послуги, ремонт, покупку меблів. Показання свідків, які були допитані судом, не можна вважати належними доказами.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 просить оскаржуване рішення залишити без змін обґрунтовуючи тим, що реєстрація розірвання шлюбу відбулась 29 січня 2013 року, однак за рішенням суду він був розірваний 30 вересня 2004 року. Нотаріус не встановлював факт проживання однією сім`єю, а лише зафіксував обставини, про які йому повідомили позивачка та ОСОБА_5 Наявна в матеріалах судової справи заява ОСОБА_2 про надання згоди на купівлю квартири її цивільним чоловіком ОСОБА_5 за кошти, надбані ними за час перебування у цивільному шлюбі, підтверджує факт їх спільного проживання. Подружжя, при придбанні майна, зокрема, нерухомого, не зобов`язане оформлювати право спільної часткової власності на нього. Законодавство України не встановлює обов`язку власника нерухомості реєструвати своє місце проживання саме за адресою своєї власності. Оскільки, ОСОБА_2 не є спадкоємцем першої черги, а тільки четвертої черги, при наявності дітей ОСОБА_5 , які подали заяви про прийняття спадщини, звертатись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 не мало сенсу. Всі інші доводи апеляційної скарги не є аргументованими.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Позивач ОСОБА_2 , відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в попереднє засідання надавали заяви про розгляд справи без їх відсутності.

Даних про наявність перешкод для розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явились, матеріали справи не містять.

З огляду на викладене та вимоги ст.ст.371, 372 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_13, відповідача ОСОБА_4 , які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення представника позивача ОСОБА_7 , дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 30 січня 2013 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі - продажу кв. АДРЕСА_1 (а. с. 5).

На підставі договору купівлі - продажу від 30 січня 2013 року було зареєстровано право власності на кв. АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_5 (т.1 а.с. 6, 87).

Згідно свідоцтва про смерть, виданого Володарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 09 серпня 2016 року, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис №135) у смт .Нікольське Нікольського району Донецької області (т.1 а.с.79).

31 березня 2017 року державним нотаріусом Нікольскої державної нотаріальної контори Нікольського району Донецької області видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яким за ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 в рівних частках, по 1/3 за кожним спадкоємцем (т.1 а.с. 130).

Відповідно до ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поділ спірної квартири, яка була придбана за час спільного проживання однією сім`єю без укладення шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , з визнанням за позивачкою права власності на ? частину.

За приписами ст.ст.12,13,89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показів свідків, письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 обгрунтовувала свої вимоги тим, що вона проживала разом з ОСОБА_5 з лютого 2011 року до смерті останнього, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та на підтвердження цього факту посилалася на покази свідків ОСОБА_10 (сусідка за адресом АДРЕСА_3 ), ОСОБА_11 (сусідка за адресом АДРЕСА_1 ), довідку КСН «Меотиди» від 18 січня 2017 року, фотокартки.

Так, вказані свідки показали, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 проживали за адресом АДРЕСА_3 , а після придбання спірної квартири, за адресом останньої, АДРЕСА_1 . Вони були пов`язані спільним побутом, купували разом продукти харчування. Крім того, свідок ОСОБА_11 показала, що бачила занесення ними придбаних меблів до спірної квартири.

Згідно довідки №441 від 18 січня 2017 року, виданої головою КСН «Меотида», ОСОБА_2 з лютого 2013 року проживає у квартирі, розташованої за адресом: АДРЕСА_1 , в якій був зареєстрований і проживав ОСОБА_5 .

З долучених до матеріалів справи фотографій вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 проводили вільний час разом.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 до 29 січня перебував у шлюбі з ОСОБА_6 є безпідставними.

Відповідно до ч.2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було розірвано на підставі рішення Володарського районного суду Донецької області від 30 вересня 2004 року, яке набрало законної сили 02 листопада 2004 року (т.1 а.с.36, 73).

Таким чином, хоча реєстрація розірвання шлюбу і відбулася 29 січня 2013 року, фактично шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було припинено у листопаді 2004 року, тобто, задовго до початку проживання ОСОБА_5 з позивачкою.

При укладені договору купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_2 була надана заява, про те, що вона дає згоду на купівлю квартири її цивільним чоловіком ОСОБА_5 , за кошти, надбані ними за час перебування у цивільному шлюбі (т.1 а.с.65).

Вказані обставини знайшли своє відображення у договорі купівлі-продажу спірної квартири. Згідно п.3.4 договору «цей правочин вчиняється за згодою цивільної дружини покупця ОСОБА_2 , викладеної у формі заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненком С.В. 30 січня 2013 року за реєстровим №324», який ОСОБА_5 підписав без будь-яких зауважень.

Пояснення відповідачки ОСОБА_4 , що батько підписав цей договір «не читаючи, бо в нього із собою не було окулярів», колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки ґрунтуються на її власних припущеннях, про що вона заявила в суді апеляційної інстанції.

За життя ОСОБА_5 , вказані у договорі-купівлі продажу обставини не оспорював.

Також не знайшли свого підтвердження доводи відповідачів про те, що купівля-продаж спірної квартири була вчинена за 100 000 грн. та що вони позичали батькові кошти.

За результатами незалежної оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, кв. АДРЕСА_1 мала вартість в розмірі 30 000 грн., яка була сплачена ОСОБА_5 в повному обсязі (т.1 а.с.47, 88).

Середньомісячна заробітна плата ОСОБА_2 , яка працювала в ПАТ «МК Азовсталь» складала 5418,65 грн., а ОСОБА_5 , який працював в ПАТ «ММК ім.Ілліча» - 3600,49 грн., що дозволяло їм накопичити грошові кошти на придбання квартири, з урахуванням її вартості 30 000 грн., зазначеної у договорі.

Покази свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , допитаних за ініціативою відповідачів, наведених висновків суду не спростовують. Крім того, колегією суддів приймається до уваги, що свідок ОСОБА_6 є матір`ю відповідачів.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо стану здоров`я ОСОБА_5 , придбання ліків, зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів, які на його думку спростовують факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу батька і позивачки та факт набуття ними в цей період майна у спільну сумісну власність.

Разом з тим, усі докази, на які посилається відповідач, були предметом дослідження та оцінки судом першої інстанції під час розгляду справи, який виклав свої висновки щодо оцінки цих доказів в мотивувальній частині ухваленого рішення.

При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. При встановленні фактичних обставин справи судом не порушено норм процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 22 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення виготовлено 27 червня 2019 року.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: В.М. Барков

В.П. Принцевська