Номер провадження: 22-ц/813/3225/19
Номер справи місцевого суду: 495/7440/15-ц
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю.В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 листопада 2015 року та на додаткове рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 жовтня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2015 року, ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та визнання права власності.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 листопада 2015 року задоволено позовну заяву ОСОБА_3 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на будівлю пташника-складу літ. «А», загальною площею 1245,2 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , за межами населеного пункту, яка складається з: літ. «А» - будівлі пташника-складу, літ. «а» - навісу, № 1 - огорожі, № 2 - під`їздної дороги, що у цілому складає 78/100 частин комплексу будівель та споруд

НОМЕР_6. Додатковим рішенням Білгород -Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 жовтня 2016 року заяву ОСОБА_3 - задоволено.

Доповнено рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі № 495/7440/15-ц від 10 листопада 2015 року.

Резолютивну частину рішення суду по справі № 495/7440/15-ц від 10 листопада 2015 року, викладено у наступній редакції:

Задоволено позовну заяву ОСОБА_3 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 78/100 частин будівель та споруд, який в цілому складаються з: будівлі пташника-складу літ. «А», загальною площею 1245,2 кв.м, телятника (конюшня) літ. «Б», загальною площею 403,7 кв.м, огорожі № 1, під`їздної дороги № 2, № 3, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , а 78/100 частин будівель та споруд складаються з: будівлі пташника-складу літ. «А». навісу літ. «а», загальною площею 1245,2 кв.м, огорожі № 1, під`їздної дороги № 2.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення від 10.11.2015 року та додаткове рішення від 06.10.2016 року Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області.

До суду апеляційної інстанції з`явилися: позивач ОСОБА_3 та представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 . Відповідач ОСОБА_4 до суду не з`явився, хоча був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність ОСОБА_4 , який своєчасно і належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду та додаткове рішення зазначеним вимогам не відповідають, з огляду на таке.

Так, судом встановлено, що відповідач позичив у позивача 100000 гривень на власні потребі, та зобов`язався повернути вказану суму до 01 вересня 2015 року, що підтверджується розпискою та договором позики, укладеним в простій письмовій формі.

Відповідачем зобов`язання не було виконане у встановлений договором строк, на що вказує відсутність у розписці записів про час та обсяг повернення коштів.

У договорі позики від 03.07.2015 року зазначено, що ОСОБА_4 у якості застави передає позивачу будівлю пташника-складу літ. «А», що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , за межами населеного пункту.

У зв`язку з невиконанням свого зобов`язання за договором позики в частині повернення грошових коштів, відповідачем передано ОСОБА_3 будівлю пташника-складу літ. «А», що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , за межами населеного пункту та правовстановлюючі документи на спірне нерухоме майно, що підтверджується актом приймання-передачі від 02.10.2015 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовної заяви ОСОБА_3 та доповнюючи його додатковим рішенням районний суд виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки комплекс будівель та споруд у відповідності ст. 600 ЦК України є відступним майном, тому на нього можливо визнати право власності за позивачем.

Проте апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на таке.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальний за це.

Даний висновок знайшов своє відображення в абз.2 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі».

Частина 1 ст. 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом цих норм право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення порушує відповідні права та обов`язки, якими такі особи наділені, завдає шкоди таким особам, що виражається в несприятливих наслідках для них.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати до суду апеляційної інстанції всі наявні в них докази на підтвердження порушення їх прав.

ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у справі, вказує на те, що оскаржуваними рішеннями суду першої інстанції безпосередньо порушується його право власності на майно, власником якого він є відповідно до ухвали Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.05.2013 року у справі №495/3068/13-ц, яка набула законної сили та є чинною.

Так, з матеріалів справи вбачається, що в провадженні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області перебувала цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики (справа №495/3068/13-ц), за наслідками розгляду якої 15.05.2013 року Білгород - Дністровським міськрайонним судом було постановлено ухвалу, якою мирову угоду, укладену 14.05.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики - затверджено. ОСОБА_4 передав ОСОБА_1 у приватну власність наступне нерухоме майно, а саме: будівля пташника-складу літ. «А», загальною площею 1245,2 кв.м., телятник (конюшня) літ. «Б», загальною площею 403,7 кв.м., споруди №№ 1-3, розташовані за адресою: комплекс будівель та споруд АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 відмовляється від продовження розгляду справи за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики. Дана мирова угода вступила в силу з дати її підписання позивачем та відповідачем і затвердження судом та діє до моменту виконання сторонами своїх зобов`язань. Після передачі нерухомого майна переліченого в п.1 даної мирової угоди у власність позивачам та визнання права власності на нерухоме майно, а саме на: будівля пташника-складу літ. «А», загальною площею 1245,2 кв.м., телятник (конюшня) літ. «Б», загальною площею 403,7 кв.м., споруди №№ 1-3, розташовані за адресою: комплекс будівель та споруд АДРЕСА_2 сторони не будуть мати жодних претензій один до одного. Визнано за ОСОБА_1 право власності на будівлі пташника-складу літ. «А», загальною площею 1245,2 кв.м., телятника (конюшні) літ. «Б», загальною площею 403,7 кв.м., споруд №№ 1-3, розташованих за адресою: комплекс будівель та споруд АДРЕСА_2 . При невиконанні умов даної мирової угоди вона може служити підставою для видачі судом виконавчого листа згідно з ч. 3 ст. 210, ст. 369 ЦПК, ст.ст. 3, 181 ЗУ «Про виконавче провадження» і примусового виконання обумовлених у ній зобов`язань.

Таким чином, на момент ухвалення оскаржуваних судових рішень по справі від 10.11.2015 року та 06.10.2016 року, вже існувала ухвала про затвердження мирової угоди між ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Внаслідок цього, суд першої інстанції не визначився з колом осіб, які підлягали залученню до участі у справі, порушив принцип змагальності сторін, згідно якому сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, як це передбачено ст. 12 ЦПК України.

Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім того, заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо порушення судом матеріального права.

Так, ухвалюючи на підставі статей 181, 182, 526, 527, 530, 532, 533, 545, 600, 1049, 1052 ЦК України рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, вважав встановленими виниклі між сторонами правовідносини позики грошових коштів, проте дійшов висновку про повернення боргу шляхом визнання права власності на нерухоме майно, що є недопустимим.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_4 із вимогами про визнання права власності, при цьому в якості доказу додав договір позики грошових коштів в сумі 100000,00 грн., з посиланням на підтвердження передачі грошової суми розпискою (а.с. 12, 13-14).

За приписами ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Однак, чинним законодавством не передбачено визнання права власності за позивачем у заявлений ним спосіб, оскільки між сторонами виникли відносини, які регулюються ст. 1046 ЦК України.

Таким чином, предметом договору позики є грошові кошти, відтак, у сенсі положень частини 1 статті 1046 ЦК України позичальник зобов`язаний передати позикодавцеві саме суму позики, тобто грошові кошти в сумі 100000,00 грн.

На підставі договору позики виникає грошове зобов`язання, яке відповідно до загальних положень про забезпечення виконання зобов`язання може бути забезпечено заставою нерухомого майна (іпотекою) (п.1 ч.2 ст.11, ч.2 ст.509, ч.1 ст.546, ч.1 ст.575 ЦК України). При такому забезпеченні у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою (іпотекою), заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) для задоволення за рахунок предмета застави (іпотеки) своїх вимог.

Іпотека як вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майно потребує нотаріального посвідчення укладеного між сторонами письмового договору іпотеки.

В укладеному між собою у простій письмовій формі договорі позики грошових коштів сторони передбачили забезпечення повернення суми позики шляхом переданням у власність нерухомого майна пташника- складу як то належного ОСОБА_4 , проте даний договір не посвідчено нотаріально.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на наступне.

З матеріалів справи, а саме з заяви ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення суду, вбачається, що ОСОБА_3 просив зазначити у додатковому рішенні повний склад майна, який відрізняється від складу майна, заявленого ним в позовних вимогах, а саме: визнати за ОСОБА_3 право власності на 78/100 частин будівель та споруд, який в цілому складаються з: будівлі пташника-складу літ. «А», загальною площею 1245,2 кв.м, телятника (конюшня) літ. «Б», загальною площею 403,7 кв.м, огорожі № 1, під`їзної дороги № 2, № 3, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , а 78/100 частин будівель та споруд складаються з: будівлі пташника-складу літ. «А». навісу літ. «а», загальною площею 1245,2 кв.м, огорожі № 1, під`їзної дороги № 2, оскільки йому було відмовлено у його реєстрації.

Відповідно до ст.220 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення додаткового рішення), суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати;

3) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу;

4) судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно із п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року №14, додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК; воно не може

змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про

права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи

вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Однак, ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції також на вищевказане уваги не звернув та фактично змінив суть рішення суду від 10.11.2015 року та вирішив вимоги, що не досліджувались у судовому засіданні, змінивши перелік нерухомого майна, та додатково визнав право власності на будівлю конюшні (телятника), за ОСОБА_6 , вийшовши за межі позовних вимог.

А тому, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість рішень, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення зазначених норм матеріального права та процесуального права при їх ухваленні, знайшли своє підтвердження при розгляді справи, унаслідок чого рішення місцевого суду від 10.11.2015 року та додаткове рішення від 06.10.2016 року підлягають скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України .

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Апелянтом ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в розмірі 1500 грн. (квитанція №222-252519/1 від 09.01.2019 року, а.с. 48), тому дана сума підлягає стягненню з позивача на користь апелянта.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 листопада 2015 року - скасувати.

Додаткове рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 жовтня 2016 року - скасувати.

Прийняти постанову.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та визнання права власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_3 виданий Білгород - Дністровським МВ ГУМВС України в Одеській області 28.11.2009 року) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 , паспорт серії НОМЕР_5 виданий Білгород - Дністровським РВ УМВС України в Одеській області 15.07.1998 року) судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1500 грн. (одна тисяча п`ятсот грн.)

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18.06.2019 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда