ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 161/9891/15-ц

провадження № 61-10906св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Волинської області від 17 жовтня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Карпук А. К., Здрилюк О. І., Матвійчук Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 13 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з яким ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 232 000 доларів США зі сплатою процентів та інших платежів відповідно до умов договору.

Крім того, 26 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з яким ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 65 000 доларів США зі сплатою процентів та інших платежів відповідно до умов договору. Терміни повернення кредитних коштів установлені у графіку погашення кредиту згідно з додатком № 1 до договорів, але в будь-якому випадку не пізніше 13 лютого 2018 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за цими договорами 13 лютого 2007 року та 26 липня 2007 року сторонами укладено договір іпотеки та іпотечний договір відповідно, за якими відповідач передала банку в іпотеку нежитлове приміщення літера «А-5» загальною площею 272,0 кв.м, розташоване на першому поверсі будівлі на АДРЕСА_1 .

ТОВ «Кей-Колект» вказує, що у зв`язку з невиконанням позичальником кредитних зобов`язань утворилася заборгованість, у зв`язку з чим ПАТ «УкрСиббанк» звернулося з позовом про її стягнення і рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 8 лютого 2011 року стягнено солідарно із ОСОБА_1 та поручителя за її кредитними зобов`язаннями ОСОБА_2 на користь банка борг у загальній сумі 2 001 253,79 грн.

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договори відступлення права вимоги і факторингу, відповідно до яких товариство набуло право вимоги за кредитними та забезпечувальним договорами, укладеним між банком і ОСОБА_1 .

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами від 13 лютого 2007 року № 0 та від 26 липня 2007 року № 0 у загальному розмірі 2 001 253,79 грн звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за товариством права власності на нежитлове приміщення літера «А-5» загальною площею 272,0 кв.м, розташоване на першому поверсі будівлі на АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Суди справу розглядали неодноразово.

Останнім рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 5 липня 2016 року, ухваленим у складі судді Гриня О. М., ТОВ «Кей-Колект» у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем пропущено позовну давність, про застосування наслідків спливу якої заявлено відповідачем. Право позивача вимагати погашення заборгованості за рахунок предмета іпотеки виникло з моменту набрання рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 8 лютого 2011 року законної сили, тобто з 3 березня 2011 року, і саме з цього часу розпочав перебіг визначений законодавством строк для пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 17 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Кей-Колект» задоволено, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 5 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

У рахунок погашення заборгованості у загальному розмірі 2 001 253,79 грн за кредитним договором № 0 від 13 лютого 2007 року у сумі 1 661 691,10 грн, з яких: 1 529 179,25 грн простроченого основного боргу, 125 555,50 грн заборгованості за процентами, 1 809,97 грн пені за порушення строків сплати кредиту, 5 074,38 грн пені за порушення строків сплати процентів та заборгованості; за кредитним договором про надання споживчого кредиту № 0 від 26 липня 2007 року у розмірі 339 634,69 грн, з яких: 311 108,65 грн простроченого основного боргу, 27 299,81 грн заборгованості за процентами, 1 226,23 грн пені, звернено стягнення на предмет іпотеки - нежитлове приміщення (літера «А-5», 1-й поверх, реєстраційний номер 16425281) загальною площею 272,0 кв.м, що знаходиться на АДРЕСА_1 і належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу з прилюдних торгів за початковою ціною 1 989 952 грн.

Вирішуючи справу, апеляційний суд послався на те, що позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої ТОВ «Кей-Колект» просило звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього, проте, оскільки вказаний спосіб звернення стягнення є позасудовим, суд апеляційної інстанції вирішив розглядати позовні вимоги, викладені у позовні заяві від 17 грудня 2014 року, згідно з якою позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації на прилюдних торгах.

Задовольняючи позов, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції не врахував факт невиконання боржником основного зобов`язання, яке не припинене, тому не припинена і іпотека, встановлена договором від 13 лютого 2007 року. За таких обставин суд вважав, що іпотекодержатель має право вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення своїх вимог. Оскільки іпотека не припинена, строк звернення до суду за захистом порушеного права позивач не пропустив.

Такого висновку апеляційний суд дійшов, врахувавши правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-153цс14, згідно з якою сам факт закінчення строку дії кредитного договору за наявності заборгованості боржника за цим договором не є підставою для припинення договору іпотеки, який укладений для забезпечення виконання кредитного договору боржником.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заявник зазначає, що апеляційним судом помилково застосовано до спірних правовідносин правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-153цс14, предметом спору в якій є визнання договору іпотеки припиненим, так як у цій справі позивачем пред`явлено вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки поза межами позовної давності.

На думку заявника, направивши вимоги про повне дострокове погашення кредитної заборгованості, банк фактично змінив строк виконання зобов`язання, тому разом із правом повного дострокового погашення заборгованості 12 жовтня 2010 року у нього виникло і похідне право звернення стягнення на предмет іпотеки. З даним позовом ТОВ «Кей-Колект» звернулось до суду 17 грудня 2014 року, тому пропустило встановлений законодавством строк звернення до суду за захистом порушеного права.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 22 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 13 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з яким ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 232 000 доларів США зі сплатою процентів та інших платежів відповідно до умов договору.

26 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з яким ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 65 000 доларів США зі сплатою процентів та інших платежів відповідно до умов договору.

Терміни повернення кредитних коштів установлені у графіку погашення кредиту згідно з додатком № 1 до договорів, але в будь-якому випадку не пізніше 13 лютого 2018 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами 13 лютого 2007 року та 26 липня 2007 року сторонами укладено договір іпотеки та іпотечний договір відповідно, згідно з якими ОСОБА_1 передала в іпотеку банку нежитлове приміщення літера «А-5» загальною площею 272,0 кв.м, розташоване на першому поверсі будівлі на АДРЕСА_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 8 лютого 2011 року стягнено солідарно із ОСОБА_1 та поручителя за її кредитними зобов`язаннями ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитними договорами № 0 і № 0 у загальному розмірі 2 001 253,79 грн.

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договори відступлення права вимоги і факторингу, відповідно до яких товариство набуло право вимоги за кредитними та іпотечними договорами, укладеними банком із ОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов до таких висновків.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому законодавець розмежовує поняття «строк дії договору» і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов`язання є невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк розпочинає перебіг після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Вирішуючи справу, судом першої інстанції у судовому засіданні досліджено цивільну справу за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами від 13 лютого 2007 року і від 26 липня 2007 року, з матеріалів якої суд встановив, що 1 вересня 2009 року банк направив ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредитних коштів за вказаними кредитними договорами і попередження про можливе звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що банк, пред`явивши вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитами, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання з 2018 року на 2009 рік.

Встановивши, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 8 лютого 2011 року стягнено солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» кредитну заборгованість у загальному розмірі 2 001 253,79 грн, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що саме з часу набрання цим рішенням законної сили у ТОВ «Кей-Колект» виникло право пред`явити позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке підлягало реалізації у межах загального строку позовної давності. Так як товариство цей позов подало 17 грудня 2014 року, тобто з пропуском визначеного статтею 257 ЦК України строку, а відповідач заявила про застосування наслідків спливу позовної давності, висновок про відмову у позові є обґрунтованим.

Суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов, неправильно застосував зазначені норми матеріального права і дійшов помилкового висновку про те, що основне зобов`язання не виконане і не припинене, тому не припинена і іпотека, з огляду на що іпотекодержатель має право вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення своїх вимог.

Апеляційний суд дійшов такого висновку з посиланням на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-153цс14, згідно з якою сам факт закінчення строку дії кредитного договору за наявності у боржника непогашеної заборгованості не є підставою для припинення договору іпотеки, укладеного у забезпечення виконання кредитного договору.

Проте апеляційний суд помилково послався на цю постанову в обґрунтування своїх висновків, так як фактичні обставини у даній справі і у справі № 6-153цс14, є різними.

Так, у справі № 6-153цс14 Верховний Суд України роз`яснив правильне застосування статей 1, 3, 17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозв`язку зі статтею 599 ЦК України у контексті позовних вимог щодо визнання договору іпотеки припиненим, у той час як у цій справі заявлено вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За таких обставин касаційний суд приходить до висновку, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про задоволення позовних вимог, натомість суд першої інстанції, встановивши, що визначений законодавством трирічний строк звернення до суду за захистом порушеного права сплив, правильно відмовив ТОВ «Кей-Колект» у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 заявила про застосування таких наслідків.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин касаційний суд скасовує рішення апеляційного суду Волинської області від 17 жовтня 2016 року і залишає в силі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 5 липня 2016 року.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із задоволенням касаційної скарги з ТОВ «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений при поданні касаційної скарги, у розмірі 4 384 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 17 жовтня 2016 року скасувати і залишити в силі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 5 липня 2016 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальності «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 у відшкодування судового збору, сплаченого при поданні касаційної скарги, 4 384 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. А. Стрільчук С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик