РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2019 року м. Волноваха

Волноваський районний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Безрук Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Чемезової Г.О.;

заявника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Волноваха, в порядку окремого провадження цивільну справу № 221/1735/19, поданої в порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа військово - цивільна адміністрація м. Волноваха, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини,

встановив:

Заявник звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Заяву мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Макіївка помер її батько ОСОБА_2 Свідоцтво про його смерть вона отримала лише 08.02.2019р. після встановлення в судовому порядку факту його смерті. Заявник зареєстрована та постійно проживала з батьком за однією адресою на час його смерті, однак при зверненні до нотаріуса за прийняттям спадщини їй роз`яснено, що довідка про спільне проживання видана на тимчасово окупованій території, а тому їй необхідно звернутись до суду для встановлення факту постійного проживання з батьком на час відкриття спадщини. У зв`язку з чим просила суд встановити зазначений факт.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 на задоволенні заявлених вимог наполягала з підстав, наведених у заяві.

Представник заінтересованої особи військово-цивільна адміністрація м. Волноваха в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за відсутності представника.

Суд, вислухавши пояснення, допитавши свідка, дослідивши матеріали цивільної справи вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути розглянуті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Макіївка Донецької області помер ОСОБА_2 у віці 77 років, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Волноваський районним відділом державної реєстрації цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 08.02.2019р. (а.с.12).

Після його смерті залишилась спадщина.

Згідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Родинний зв`язок між померлим ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як батько та донька підтверджений: свідоцтвом про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 (а.с.7); витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №2, згідно якого ОСОБА_3 22.03.2012р. уклала шлюб із ОСОБА_4 та змінила своє прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 » (а.с.9); свідоцтвом про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 серії НОМЕР_3 (а.с.8).

Відповідно до ч. 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, який складає шість місяців, він не заявив про відмову від неї.

Як установлено судом, заявник ОСОБА_1 , має намір оформити свої спадкові права, як спадкоємець, яка фактично прийняла спадщину.

Однак з листа приватного нотаріуса Волноваського районного нотаріального округу від 11ю.03.2019р. №29/01-16 ОСОБА_1 рекомендовано звернутись до суду для встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття смерті. Тобто від спадщини заявник не відмовилась, а вважала, що фактично її прийняла, однак підтвердити це в позасудовому порядку не має можливості.

Згідно інформації приватного нотаріуса Волноваського районного нотаріального округу Донецької області Кузуб Ю.В. №666/01-16 від 20.06.2019р. після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 спадкова справа не відкривалась, що підтверджує, що інших спадкоємців, які б бажали прийняти спадину немає.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Згідно паспорту громадянки України серії НОМЕР_4 з 30.11.1983 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5).

Згідно копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_5 ОСОБА_2 з 22.01.1966 р. зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10 зворотній бік).

У судовому засіданні свідок ОСОБА_7 підтвердила факт постійного проживання її подруги заявника ОСОБА_1 разом із батьком ОСОБА_2 приблизно з 1983 року по день смерті батька серпень 2018 року.

Згідно довідки комунального підприємства «Жилищник-3» від 04.03.2019р. вбачається, що ОСОБА_1 разом із батьком ОСОБА_2 приблизно з 30.11.1983 року по день смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_2 проживала за адресою реєстрації : АДРЕСА_1 , що підтверджено також письмовими підписами сусідів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (а.с.13).

На даний час вказаний документ виданий органом, який діє поза межами Конституції та законодавства України та не визнається на території України.

Положеннями ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Положеннями ст. 2 ЗУ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» передбачено, що діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях.

Також питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Так, у практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки довідки, виданої комунальним підприємством, розташованим на території м. Макіївка, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів проживання особи на окупованій території, - документів за зразками, визначеними законодавством України, можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації права заявника на спадщину.

Беручи до уваги вищенаведене, дослідивши зібрані по справі докази у сукупності, враховуючи відсутність інших спадкоємців за законом, заповітом, які б прийняли спадщину, суд дійшов висновку, що в судовому засіданні доведено факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем її батьком ОСОБА_2 на час відкриття спадщини на день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 82, 265, 268, 315, 317 319, 352, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа військово - цивільна адміністрація м. Волноваха, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом зі своїм батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на час відкриття спадщини - на день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Т.В. Безрук