Постанова

Іменем України

05 червня 2019 року

м. Київ

справа № 405/5015/16-ц

провадження № 61-20794св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,

Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда

від 23 лютого 2017 року у складі судді Шевченко І. М. та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Кіселика С. А., Черненко В. В., Чельник О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору від 27 березня 2008 року № KGMDA800000647 відповідач отримала кредит у розмірі

15 726,71 доларів США на термін до 26 березня 2013 року. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється у такому порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, комісії, а також з інших витрат згідно із кредитним договором.

Позивач повністю виконав взяті на себе зобов`язання, передбачені цим договором.

На порушення умов договору відповідач від своєчасного виконання зобов`язань ухиляється, у зв`язку із чим станом на 07 червня 2016 року має заборгованість у сумі 78 780,57 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) складає 1 967 938,56 грн, із них: заборгованість за кредитом - 14 268,46 доларів США; заборгованість за комісією за користування кредитом - 3 404,64 доларів США; пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором - 57 346,48 доларів США, а також штрафи відповідно до умов договору: 10,01 доларів США - фіксована частина та 3 750,98 доларів США - процентна складова.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитом у сумі 78 780,57 доларів США, що за курсом НБУ складає 1 967 938,56 грн, із яких: заборгованість за кредитом - 14 268,46 доларів США; заборгованість за комісією за користування кредитом - 3 404,64 доларів США; пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором - 57 346,48 доларів США, а також штрафи відповідно до умов договору: 10,01 доларів США - фіксована частина та 3 750,98 доларів США - процентна складова.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 лютого 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь

ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 27 березня

2008 року № KGMDA800000647 у сумі 78 780,57 доларів США, що за курсом НБУ складає 1 967 938,56 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що відповідач прострочила виконання грошового зобов`язання, а тому позивач має право вимагати від боржника погашення боргу та стягнення відсотків і штрафних санкцій.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28 листопада 2017 року доповнено рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда

від 23 лютого 2017 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати у сумі 27 961,08 грн.

Постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором

від 27 березня 2008 року № KGMDA800000647 у сумі 24 268,46 доларів США, що за курсом НБУ становить 651 365,67 грн, із яких: 14 268,46 доларів США - заборгованість за тілом кредиту та пеня у сумі 10 000,00 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України становить 268 400,00 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із встановленої суми простроченої заборгованості за основним зобов`язанням та заборгованості за комісією і пенею, при цьому зменшив розмір неустойки відповідно до положень частини третьої статті 551 ЦК України.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У квітні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 лютого 2017 року та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 лютого 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач, зловживаючи процесуальними правами, у порушення вимог частини третьої статті 131 ЦПК України 2004 року, не повідомив суд про наявність судового рішення, у якому аналогічні предмет та обставини позову, тобто позивач повторно вимагає стягнення заборгованості за кредитно-заставним договором, що фактично призводить до подвійного стягнення суми боргу з відповідача.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 13 травня 2019 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 27 березня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладений кредитно-заставний договір № KGMDA800000647, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальникові кредит у розмірі та на умовах, встановлених у цьому договорі, а позичальник зобов`язувався прийняти, належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до умов договору. Кредит надано на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобов`язань за договором, позичальник надає банку у заставу предмет застави (пункт 2.2 договору). Пунктом 16 договору передбачено, що загальний розмір кредиту складає 15 726,71 доларів США, остаточна дата погашення кредиту - 26 березня

2013 року, процентна ставка - 10,08 % річних, також передбачена сплата інших платежів на користь банку, зокрема: винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 308,23 доларів США, що сплачується у момент видачі кредиту; винагорода за надання фінансового інструменту, яка сплачується щомісяця в період сплати у розмірі 0,60 % від суми виданого кредиту; винагорода за проведення додаткового моніторингу, яка сплачується відповідно до статті 15.9 із 10 по 14 число кожного місяця у розмірі 430,21 доларів США. Предметом застави, згідно з цим договором, є автомобіль BMW 520 І, 1998 року випуску, державний реєстраційний номер

НОМЕР_1 .

Позивач свої зобов`язання виконав та надав відповідачу визначену договором суму.

Відповідач починаючи із грудня 2008 року свої зобов`язання належним чином не виконує.

Банк у 2009 році звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом про звернення стягнення на предмет застави, який задоволено.

Державною виконавчою службою на виконання виконавчого листа Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2011 року у відповідача вилучено предмет застави - автомобіль BMW 520 І, 1998 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та передано банку на реалізацію.

14 квітня 2014 року кошти у сумі 5 637,20 доларів США, що надійшли від реалізації автомобіля, були розподілені на погашення витрат банку відповідно до пункту 5.2.7 договору - 1 206,31 доларів США; на погашення заборгованості за процентами - 3 224,58 доларів США та 1 206,31 доларів США на погашення комісії.

Відповідач станом на 07 червня 2016 року відповідно до розрахунку заборгованості, наданого банком, має прострочену заборгованість за основним зобов`язанням - 14 268,46 доларів США; заборгованість за комісією - 680,89 доларів США та за пенею - 49 421,43 доларів США.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник своїх зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, тому є всі підстави для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов частково, апеляційний суд виходив із встановленої суми простроченої заборгованості за основним зобов`язанням та заборгованості за комісією і пенею, при цьому зменшив розмір неустойки, відповідно до положень частини третьої статті 551 ЦК України.

Верховний Суд не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

ПАТ КБ «ПриватБанк» використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись у червні 2009 року до суду із позовом про стягнення заборгованості із боржника ОСОБА_1 .

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, якщо відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, це є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 28 березня 2018 року справа № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та

від 04 липня 2018 року справа № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Звернення банку до суду змінило строк виконання основного зобов`язання.

Висновки судів як першої, так і апеляційної інстанцій про стягнення заборгованості за пенею та комісією є помилковими, оскільки кредитор пред`явив позичальнику вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за договором позики, тобто такими діями кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання, яке згідно із цим договором мало виконуватися за графіком погашення позики, тому зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати відсотки, пеню, штрафи на підставі умов договору. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором суми за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, нарахування неустойки та комісії після закінчення строку кредитування а ні договором, а ні законом не передбачена, отже, такі вимоги є безпідставними. Якщо вимога не підлягає задоволенню у зв`язку із безпідставністю, то позовна давність до такої вимоги не застосовується. Отже рішення судів в цій частині ухвалені при неправильному застосуванні норм матеріального права, а тому підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у позову в цій частині.

Висновки судів першої й апеляційної інстанцій про наявність підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту з боржника є передчасними, оскільки кредитор пред`явив позичальнику вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави, змінив строк виконання основного зобов`язання, яке згідно із цим договором мало виконуватися певними щомісячними платежами, тому апеляційний суд, переглядаючи справу, повинен був перевірити, коли настав змінений строк виконання зобов`язання, відповідно із якого часу обраховується строк позовної давності; чи повністю виконано рішення суду в частині повернення заборгованості за тілом кредиту, якщо ні, то яка частина боргу залишається неповернутою; чи наявні підстави для застосування позовної давності за заявою відповідача до вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, з урахуванням того, що відповідач не була належним чином повідомлена судом першої інстанції про час і місце розгляду справи та не брала участі у розгляді справи в суді першої інстанції.

Без з`ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав, на які посилався позивач на їх обґрунтування, заперечень відповідача висновки судів про часткове задоволення вищевказаного позову в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту не можна вважати обґрунтованими та такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права.

Суд апеляційної інстанції в силу своїх повноважень на надав належної оцінки доводам апеляційної скарги, не навів мотивів їх відхилення, а тому оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту не може вважатися законним та обґрунтованим і таким, що відповідає засадам цивільного судочинства, отже, підлягає скасуванню.

Виходячи з викладеного та враховуючи необхідність встановлення обставин, наведених вище, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене у справі судове рішення апеляційного суду в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту - скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій.

В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 лютого 2017 року, додаткове рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28 листопада

2017 року, постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 лютого

2018 року та додаткову постанову Апеляційного суду Кіровоградської області

від 27 березня 2018 року скасувати в частині стягнення неустойки і пені та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за пенею та неустойкою відмовити.

Постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 лютого 2018 року в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко