Справа № 202/4438/18
РІШЕННЯ

Іменем України

06.06.2019 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Куземі О.Г., за участі представників сторін ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Дніпра цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживача шляхом визнання кредитних договорів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з даним позовом до відповідача про захист прав споживача шляхом визнання кредитних договорів недійсними. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 05.09.2016р. позивачем у Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» було отримано кредитну картку № НОМЕР_1.

Оформлюючи зарплатну картку позивачу, відповідачем, не надаючи будь-яких роз`яснень, на підписання позивачу було надано документи, серед яких містилася і Анкета-заява № SAMDNWFC0 про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.

За весь період користування банківською карткою (для розрахунків) позивач вважала, що вона має можливість користуватися кредитними коштами на зазначеній картці в межах встановленого кредитного ліміту, повертати банку вона зобов`язана лише отримані кредитні кошти Банку в межах кредитного ліміту.

В той же час, позивач вважала і вважає, що користування власними коштами позивача, розміщеними на цій картці, або перерахованими на цю картку коштами, залученими на виконання інших цивільно-правових договорів є для позивача безкоштовним, оскільки зазначені правовідносини врегульовані іншими відповідними цивільно-правовими договорами.

Позивач не підписувала жодних документів та/або не була ознайомлена відповідачем з тією умовою, що користування власними коштами та коштами залученими позивачем від інших осіб на виконання інших цивільно-правових договорів є для позивача оплатним на користь відповідача і, крім того, що відповідач має право застосування до позивача буд-яких санкцій за прострочення виконання зобов`язань за іншими цивільно-правовими договорами щодо залучення коштів позивачем від третіх осіб.

Тобто, відповідач не надав позивачу важливу інформацію про те, що кредитна картка може використовуватися відповідачем для обслуговування інших цивільно-правових зобов`язань позивача, а це, в свою чергу, призведе до виникнення додаткових фінансових зобов`язань, пов`язаних із користуванням кредитною карткою № НОМЕР_1.

Відповідач не надав позивачу інформацію про можливість виникнення додаткових фінансових зобов`язань, пов`язаних із користуванням кредитною карткою №НОМЕР_1, а саме, можливості нарахування процентів за фінансові операції на кредитній картці, які відбуваються у зв`язку з виконанням інших цивільно-правових договорів.

В разі, якби позивачу було про це відомо, він би не виявив бажання щодо отримання кредитної картки № НОМЕР_1.

21.11.2016р. позивачем та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» було укладено договір № KUB178 за умовами якого відповідач зобов`язався надати позивачу позику, розмір якої визначається відповідачем, вказується у профайлі позивача на сайті kub.pb.ua.

30.11.2016р. на виконання зазначеного кредитного договору № KUB178 від 21.11.2016р. КБ «Приватбанк» перерахував позивачу на кредитну карту НОМЕР_1 кредит у сумі 50 000 грн, який на момент звернення з цим позов частково не повернутий (сплачений) позивачем відповідачу у зв`язку з тривалою втратою позивачем працездатності.

Проте, до моменту втрати позивачем працездатності, позивач сумлінно сплачувала відповідачу відповідно до умов кредитного договору № KUB178 від 21.11.2016р., а саме щомісячно кошти в сумі, що перевищувала передбачений договором розмір процентів 2,4% від суми отриманого кредиту (50000 грн.), в результаті чого, за підрахунками позивача повністю сплатила проценти та значну частину тіла кредиту.

В той же час, позивач також сумлінно окремо сплачувала відповідачу кошти за користування кредитною карткою № НОМЕР_1, вважаючи, що сума кредитних коштів, отримана за договором № KUB178 від 21.11.2016р. не може покриватися самочинно відповідачем за рахунок нових кредитних коштів з кредитної картки.

На цей час, за інформацією та переконанням позивача не має і не може мати будь-якої заборгованості за кредитною карткою НОМЕР_1.

26.04.2018р. позивач отримав досудову вимогу № 30.1.0.0/2- відповідача про існування якоїсь абсурдної заборгованості за якимось кредитним договором № SAMDNWFC0 від 05.09.2016р. у сумі 67 466,73 грн., з яких основний борг = 67466,73 грн., відсотки = 0,00 грн., пеня = 1623,25 грн., комісія 142,82 грн.

Позивач, ніколи не отримував у відповідача кредиту, де основний борг може складати 67466,73 грн., не нараховуватися відсотки, проте, щомісячно сплачуватися пеня та комісія.

Спроби позивача отримати у відповідача письмові пояснення чи розрахунок боргу за кредитним договором № KUB178 від 21.11.2016р. чи за кредитною карткою НОМЕР_1 ні до чого не призвели.

Позивач просила суд визнати порушеним право її споживача фінансових послуг Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк». Визнати недійсним кредитний договір № SAMDNWFC0 від 05.09.2016р. укладений між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк». Визнати недійсним договір № KUB178 від 21.11.2016р. укладений між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк».

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вислухав пояснення представників сторін, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07.12.2012 року між сторонами було підписано Анкету-заяву № SAMDNWFC0 про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. У вказаній аккеті-заяві позивач підтвердила, що дана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами банківських послуг, а також тарифами є договором між сторонами про надання банківських послуг. На виконання умов вищевказаного договору позивачу 05.09.2016 року банком надано кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до 05.2020 року.

Відповідно до договору № KUB178 від 21.11.2016р. укладеного між сторонами, відповідач зобов`язався надати позивачу позику, розмір якої визначається відповідачем, вказується у профайлі позивача на сайті kub.pb.ua. платність за користування позикою (розмір процентів): 2,4% від початкового розміру фактично виданої позики за місяць. Строк повернення позики: 12 місяців з дати отримання позики.

Доказів укладенні кредитного договору між сторонами від 05.09.2016 року позивачем суду не надано.

Вимогами ч.3 ст.203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Визнання правочинів недійсними з огляду на їх вчинення в супереч вільному волевиявленню особи передбачено, зокрема, положеннями ст.229-233ЦК України.

У відповідності із вимогами ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1ст.229цього Кодексу),такий правочин визнається судом недійсним.

При цьому, відповідно до роз`яснень, наданих у Постанові Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», абз.1,2 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої особи в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.

Наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. З матеріалів справи вбачається, що належні умови було дотримано кредитором, тобто банком, при укладанні кредитного договору з позичальником. Належних та допустимих доказів щодо обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, зокрема, про те, шо відповідачем при укладанні договору його було введено умисно в оману, він суду не надав.

Крім того, відповідно до п.3 ст.3 та ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Інформація споживача про наявні форми кредитування, податковий режим сплати процентів та недоліки схем кредитування, відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» повинна надаватися споживачу до укладення договору, а не надання банком такої інформації споживачу також не є підставою для визнання його недійсним, оскільки за змістом ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є не додержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3 та 5-6 ст.203 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ч.1 ст. 1055 ЦК України, договір кредиту укладається у письмовій формі. При укладенні кредитного договору, підписаного відповідачем, який підтвердив цим свою згоду з умовами даної угоди, було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, які були обумовлені згодою сторін. Тобто, недійсність правочину може настати лише за певні порушення закону.

Під час укладення кредитного договору, порушень з боку Банку, які змогли б призвести до недійсності цього договору, не було, договори було укладено з додержанням вимог діючого законодавства, у тому числі, підписаний сторонами, повністю виконаний з боку банку та частково виконувався позичальником по кредиту.

На момент укладення договору сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами сторін та виконанням.

Відповідно до частин 1-3, 5-6 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Ч.1 ст.626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ч.1 ст.626 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами, згідно ст.629 ЦК України.

І головне: за ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Посилання позивача на те, що кредитний договір є несправедливим, не є підставою зобов`язань або відповідальності за їх порушення, оскільки позивач сам уклав кредитний договір з відповідачем на підставі вільного волевиявлення, і, ставлячи підпис, вважав його справедливим. Тобто, при підписанні кредитного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договори містять всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність цих умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві.

Отже, спірні умови кредитного договору були узгоджені сторонами (досягнуто згоди з усіх істотних умов договору), кредитний договір підписаний сторонами, останні мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірних договорів.

Так, відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Під час укладення даного договору, а саме при підписанні Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та договору № KUB178 від 21.11.2016р. позивач своїм підписом засвідчила, що знайома з Умовами та Правилами надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», які розміщені на сайті Банку. Кредитні договори, укладені з додержанням вимог письмової форми. Під час укладення договорів позивач мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, укладення договору було добровільним та відповідало його внутрішній волі та який укладено на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачені умови дійсності правочину, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ст. 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто укладений правочин є дійсним якщо він не визнаний недійсним судом, або його недійсність не встановлена законом.

Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За таких обставин, враховуючи, що кредитний договір № KUB178 від 21.11.2016р підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, належних та допустимих доказів, які спростовували б вказані обставини позивачем не надано, а тому, підстав для визнання вказаного кредитного договору недійсним як такого, що укладений в результаті обману суд не вбачає, а тому відмовляє в задоволенні позову за безпідставністю вимог.

Щодо визнання недійсним кредитного договору від 05.09.2016 року, то судом встановлено, такого договору між сторонами не існує,а суд розглядає спір в межах заявлених позивачем вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 12,81, 133,144,263-265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У позові ОСОБА_3 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживача шляхом визнання кредитних договорів недійсними,- відмовити.

Судові витрати у вигляді судового збору віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня складання повного рішення апеляційної скарги.

Суддя