Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 304/1171/15-ц

провадження № 61-33394св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,

Штелик С. П.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 11 вересня 2017 рокуу складі колегії суддів: Куштана Б. П.,

Джуги С. Д., Мацунича М. В.,

учасники справи:

позивач-відповідач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач-третя особа - ОСОБА_1 ,

третя особа-позивач - ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 27 вересня 2011 року між ПАТ «Астра Банк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», згідно договору купівлі-продажу прав вимог від 02 грудня 2013 року, та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 03001, згідно якого остання отримала від позивача кредитні кошти у розмірі 145 057,02 грн на строк до 27 вересня 2018 року. Того ж дня з метою забезпечення виконання вказаного договору між Банком,

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 03001/П, згідно якого поручитель ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання солідарно з

ОСОБА_2 відповідати в повному обсязі перед позивачем за своєчасне та повне виконання боржником свого обов`язку за кредитним договором. Банк свої зобов`язання належним чином виконав та надав позичальникові кредитні кошти, а останній в порушення умов договору свої зобов`язання належним чином не виконував у зв`язку з чим станом на 31 липня 2015 року виникла прострочена заборгованість у розмірі 127 516,60 грн, з яких: 110 769,40 грн - заборгованість за тілом кредиту та 16 747,20 грн - заборгованість за відсотками.

У ході судового розгляду Банк зменшив позовні вимоги у зв`язку з тим, що на час розгляду справи кредитна заборгованість була частково погашена.

У зв`язку з викладеним та зміненими позовними вимогами Банк просив стягнути з поручителя на його користь 74 708,98 грн, з яких: 68 248,95 грн - заборгованість за тілом кредиту, 3 382,57 грн - заборгованість за відсотками та 3 077,46 грн - пені.

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк», третя особа - ОСОБА_1 , про виключення заборони відчуження з державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що між нею та відповідачем, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 27 вересня 2011 року № 03001, було укладено договір застави автомобілю Renault Duster 1.5l, легковий універсал-В, 2011 року випуску. ПАТ «Дельта Банк» скористався передбаченим пунктом 3.2.9 кредитного договору правом звернути стягнення на предмет застави в порядку, визначеному Законом України «Про заставу», отримав виконавчий напис нотаріуса від 19 січня 2015 року № б/н та звернувся до відділу державної виконавчої служби Перечинського районного управління юстиції для примусового звернення стягнення на предмет застави. Також вказувала, що вона добровільно виконала постанову державного виконавця у виконавчому провадженні № 48249564, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 10 серпня 2015 року, у якій констатується факт повного виконання виконавчого документа згідно платіжного доручення від 04 серпня 2015 року № 1211 на суму 119 986,38 грн. У зв`язку з чим вважає, що кредитні правовідносини між сторонами кредитного договору припинилися, оскільки позичальник виконав свої зобов`язання. Однак, до теперішнього часу вона не може розпоряджатися предметом застави, так як автомобіль, ще й досі знаходиться під обтяженням - заборона відчуження, відомості про яке було внесено ще 28 вересня 2011 року за № 11657711. Вказує, що згідно частини 3 статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у ПАТ «Дельта Банк» після отримання її вимоги про припинення обтяження автомобіля Renault Duster, 2011 року випуску, повинен був подати реєстратору Державного реєстру обтяжень рухомого майна заяву про припинення приватного обтяження № 11657711 на вказаний автомобіль та вилучити відповідний запис з державного реєстру. Однак, банк в порушення вимог законодавства, свій обов`язок не виконав, чим порушує її право власності на предмет застави.

У зв`язку з викладеним просила зобов`язати ПАТ «Дельта Банк» вилучити з Державного реєстру обтяжень рухомого майна ДП «Національні інформаційні системи» запис про приватне обтяження та припинити приватне обтяження

№ 11657711 на транспортний засіб Renault Duster, встановлений на підставі договору застави автомобіля № 03001/3, 2194, від 27 вересня

2011 року.

Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 25 липня

2016 року вказані позови об`єднано в одне провадження.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від

16 листопада 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» та позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №803001 від 27 вересня 2011 року погасила в повному обсязі, ще до моменту звернення позивача з цим позовом до суду, тому не має жодних підстав для задоволення уточнених вимог Банку. Заявлений ОСОБА_2 позов також не підлягає задоволенню, оскільки нею не надано належних та допустимих доказів, що вона зверталася до ПАТ «Дельта Банк» в порядку частини четвертої статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» із письмовою вимогою.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 11 вересня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено, рішення суду першої інстанції від 16 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 27 вересня 2011 року № 03001 в розмірі

74 708,98 грн з яких: 68 248,95 грн - сума заборгованості за тілом кредиту; 3 382,57 грн - сума заборгованості за відсотками; 3 077,46 грн - пеня.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції належним чином не перевірив та не дослідив всіх обставин справи, зокрема той факт, що після видачі виконавчого напису від 19 січня 2015 року № б/н на погашення кредитної заборгованості в розмірі 119 986,38 грн і до його виконання, а саме до 10 серпня 2015 року, правовідносини між Банком та позичальником щодо нарахування відсотків за користування кредитними коштами, індексу інфляції та 3 % річних не припинилися, тому Банк продовжував нараховувати борг позичальнику, який підлягає стягненню в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції Банк оскаржив лише в частині відмови у задоволенні його позовних вимог, тому в іншій частині воно судом апеляційної інстанції не переглядалося

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуальногоправа, просив скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в порушення принципу змагальності розглянув справу за відсутності його та його представника, чим позбавив їх права надати обґрунтовані пояснення на апеляційну скаргу. Вказує, що він не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо того, що після отримання Банком виконавчого напису від 19 січня 2015 року та до повного його виконання 10 серпня 2015 року кредитні правовідносини не припинилися, а борг продовжував збільшуватися, оскільки такі висновки судом були зроблені без дослідження всіх обставин справи. Зазначає, що на підставі виконавчого напису було стягнуто всю заборгованість за тілом кредиту та вона була повністю сплачена 10 серпня 2015 року ОСОБА_2 , тому після погашення кредитної заборгованості припинилася й дія договору поруки, оскільки боржник належним чином виконав свої зобов`язання. Також вказував, що задовольняючи позов Банку, суд апеляційної інстанції не перевірив чи не відбулося подвійне стягнення кредитної заборгованості, оскільки Банком протягом розгляду справи надавав різні розрахунки розміру кредитної заборгованості. Зменшуючи свої позовні вимоги, Банк вказував, що позичальником за період з серпня 2015 року по червень 2016 року в рахунок погашення заборгованості було сплачено 69 355,07 грн, однак вказані обставини не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_2 04 серпня 2015 року було сплачено у виконавчому провадженні на користь Банку ще 119 986,38 грн.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що 27 вересня 2011 року між ПАТ «Астра Банк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 03001, згідно якого кредитор надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит у розмірі 145 057,02 грн, на строк до 27 вересня 2018 року; кредит надано позичальнику на купівлю автомобіля Renault Duster, 2011 року випуску; як забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат позичальник в день укладення цього договору уклав: 1) договір поруки з ОСОБА_1 та 2) договір застави автомобіля Renault Duster, 2011 року випуску.

Того ж дня з метою забезпечення виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, згідно якого поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання перед банком відповідати в повному обсязі по зобов`язанням позичальника, які виникають з умов Кредитного договору.

ОСОБА_2 належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого у неї станом на 19 січня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 119 986,38 грн, з яких 110 769,00 грн - заборгованість за тілом кредиту та 9 216,98 грн - заборгованість за відсотками.

19 січня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу було видано виконавчий напис про звернення стягнення на заставний автомобіль марки Renault Duster, 2011 року випуску, та звернуто такий для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби Перечинського районного управління юстиції.

10 серпня 2015 року виконавче провадження з примусового виконання даного виконавчого напису було закінчено у зв`язку повним виконанням виконавчого документа, про що свідчить постанова про закінчення виконавчого провадження від 10 серпня 2015 року та платіжне доручення №1211 від 04 серпня 2015 року.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною першою статті 553 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов`язання, а саме: зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З аналізу змісту наведених можна дійти висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто, зі спливом строку кредитування припиняється право позивача нараховувати проценти за кредитом.

Правильність такого застосування вищевказаних норм матеріального права узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Як встановлено судами, ОСОБА_2 належним чином не виконувала свої зобов`язання за кредитним договором і станом на 19 січня 2015 року вона мала прострочену заборгованість у розмірі 119 986,38 грн. Банк скористався своїм правом на досудове врегулювання спірних правовідносин та 19 січня 2015 року отримав у приватного нотаріуса виконавчий напис про звернення стягнення на заставний автомобіль марки Renault Duster, 2011 року випуску та пред`явив цей напис до примусового виконання, яке 10 серпня 2015 року було закінчено у зв`язку повним його виконання, оскільки 04 серпня 2015 року ОСОБА_2 сплатила вказані кошти на користь Банку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та стягуючи кредитну заборгованість, суд апеляційної інстанції, належним чином не перевірив заперечень відповідача та третьої особи у справі, які вказували на те, що заборгованості перед Банком взагалі не має. Зокрема, в порушення вимог частини другої статті 1050 ЦК України суд не з`ясував, чи не змінив Банк строк виконання кредитного договору, отримавши 19 січня 2015 року виконавчий напис на погашення заборгованості у розмірі 119 986,38 грн.

Суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов Банку не перевірив, чи не відбулося подвійного стягнення кредитної заборгованості, а саме Банк звертаючись з позовом просив стягнути на його користь 127 516,60 грн, однак в ході розгляду справи він зменшив свої позовні вимоги та просив стягнути з поручителя на його користь 74 708,98 грн мотивуючи це тим, що за період з

2015 року до 2016 року боржник частково погашала кредитну заборгованість, однак поза увагою суду залишилась квитанція сплачена ОСОБА_2 у розмірі 119 986,38 грн, яка не була відображена у розрахунку Банку.

Крім того, вирішуючи спірні позовні вимоги судами обох інстанцій не було з`ясовано, чи відбулася реалізація предмета застави, автомобіля марки Renault Duster, 2011 року випуску, на який було видано виконавчий напис.

Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не дослідив належним чином зібрані у справі докази, не перевірив обґрунтованості заперечень поручителя та позичальника щодо відсутності заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими. Досліджуючи відповідний розрахунок, суд має враховувати наведені висновки щодо застосування норм права у кредитних правовідносинах.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Разом з тим, переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов передчасного висновку стосовно задоволення позову Банку, не встановивши всіх обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення цього спору.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскільки оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалене з порушенням норм процесуального права, відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України таке підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 11 вересня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. М. Сімоненко А. А. Калараш А. О. Лесько Є. В. Петров С. П. Штелик