ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6541/19 Справа № 204/2497/17 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі його законного представника ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 24 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 в особі його законного представника ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2017 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що йому на праві власності належала спірна квартира. Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2015 року у цивільній справі за позовом адвоката Романенко Л.С. в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, зокрема було визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто власністю ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , та виділено у власність ОСОБА_4 вказану квартиру. На підставі цього рішення суду ОСОБА_4 зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_1 на своє ім`я. Після того, як позивачу стало відомо про рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, він його оскаржив в апеляційному порядку. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2015 року в оскаржуваній частині щодо визнання майна спільною сумісною власністю та його поділу було скасовано і в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в цій частині було відмовлено. ОСОБА_4 подарувала спірну квартиру ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , в свою чергу, подарувала спірну квартиру ОСОБА_1 . Вказані обставини свідчать про те, що спірна квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння позивача незаконно.

Враховуючи вищезазначене, позивач просив суд витребувати з чужого незаконного володіння - у ОСОБА_1 в особі його законного представника ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 24 квітня 2019 року позовні вимоги задоволено. Витребувано з чужого незаконного володіння - у ОСОБА_1 в особі його законного представника ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо судових витрат.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі його законного представника ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Інші учасники процесу своїм правом передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі його законного представника ОСОБА_2 не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 належала квартира АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири від 26.09.2001 року, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Ладою І.М. і зареєстрованого в реєстрі за № 2-4488.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2015 року у цивільній справі № 200/4501/15-ц за позовом адвоката Романенко ОСОБА_5 . ОСОБА_6 . в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, - серед іншого було визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто власністю ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , та виділено у власність ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

Таким чином, суд встановив, що спірна квартира вибула з власності ОСОБА_3 на підставі заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2015 року у цивільній справі № 200/4501/15-ц.

В свою чергу, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року було скасоване рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2015 року у цивільній справі № 200/4501/15-ц в частині визнання майна спільною сумісною власністю та його поділу і ухвалено в цій частині позовних вимог нове рішення, яким ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні її вимог.

Судом встановлено, що згідно договору дарування квартири від 25.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кот Ю.А., зареєстрованого в реєстрі за № 1710, квартиру АДРЕСА_1 було відчужено на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на теперішній час значиться як власник квартири, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 85523005 від 21.04.2017 року.

Крім того, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 66284689 від 19.08.2016 року, судом встановлено, що до відчуження спірного нерухомого майна відповідачу воно належало ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 26.01.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. і зареєстрованого в реєстрі за № 568.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника поза його волею і у подальшому відчужене на користь третіх осіб, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про витребування майна на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що ані малолітня дитина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ані його законний представник мати, ОСОБА_2 , іншого житла, крім спірної квартири, не мають. А тому, витребування майна із володіння відповідача призведе до позбавлення дитини житла. Таким чином, апелянт вказує, що житлові права дитини охороняються законом і мають пріоритет над іншими. На підтвердження своїх доводів апелянт посилається на постанову Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 344/17748/15-ц, постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2018 року у справі №202/3020/17, постанову Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 186/397/16-ц.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1)було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2)було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3)вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (ст.387,388 ЦК України).

У пункті 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2017 року №5 судам роз`яснено, що відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Відповідно до ст. 387 ЦК та ч. 3 ст. 12 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Оскільки спірне нерухоме майно вибуло з власності ОСОБА_3 на підставі заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.05.2015 року у справі № 200/4501/15-ц, яке скасовано рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року в частині визнання майна спільною сумісною власністю та його поділу і ухвалено в цій частині позовних вимог нове рішення, яким ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні її вимог, колегія суддів приходить до висновку, що спірна квартира вибула з володіння власника майна поза його волею, що підтверджує правомірність застосування судом першої інстанції ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Також, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на постанову Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 344/17748/15-ц, постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2018 року у справі №202/3020/17, постанову Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 186/397/16-ц, оскільки предметом спору даних цивільних справ є порушення прав малолітніх/неповнолітніх дітей на проживання в квартирах, в які вони були вселені та прописані як члени сім`ї власника квартири, а правовими підставами в зазначених справах вказано ЖК України. В той час коли у даній справі розглядається спір щодо захисту права власності особи на належне їй нерухоме майно, яке вибуло з її володіння поза її волею.

А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі його законного представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 24 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова