АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/828/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 311000000 Середа Л. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2019 року

м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.,

секретар: Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач приватне підприємство «Сільвер Фуд»,

особа, яка подала апеляційну скаргу - представник приватного підприємства «Сільвер Фуд»- Манжара Дмитро Сергійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника приватного підприємства «Сільвер Фуд» - Манжари Дмитра Сергійовича на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26 березня 2019 року у складі судді Середи Л.В.,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ПП «Сільвер Фуд» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона була прийнята 14 жовтня 2011 року на роботу робітницею пастового цеху ПП «Сільвер Фуд».

12 грудня 2011 року ОСОБА_1 була переведена на посаду майстра салатного цеху, а 1 травня 2018 року переведена на посаду майстра виробництва.

4 жовтня 2018 року ОСОБА_1 наказом № 44-к від 1 жовтня 2018 року була звільнена з роботи у зв`язку з вчиненням за місцем роботи розкрадання, п.8 ст. 40 КЗпП України.

Вважає, що вона була звільнена з роботи безпідставно, оскільки вона не вчиняла розкрадання майна відповідача, докази такого розкрадання відсутні, а її вина не доведена належним чином. До кримінальної чи адміністративної відповідальності позивач не притягувалась, а тому вважає своє звільнення безпідставним та таким, яке суперечить нормам чинного законодавства.

Просила визнати незаконним та скасувати наказ від 1 жовтня 2018 року № 44-к. Поновити ОСОБА_1 на посаді майстра виробництва ПП «Сільвер Фуд». Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 5 жовтня 2018 року по день ухвалення рішення суду, виходячи із середньоденної заробітної плати в розмірі 199,88 грн.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26 березня 2019 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ ПП «Сільвер Фуд» від 1 жовтня 2018 року № 44-к в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи у зв`язку із вчиненням за місцем роботи розкрадання, п. 8 ст.40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді майстра виробництва ПП «Сільвер Фуд» з поновленням попередніх умов праці.

Стягнуто з ПП «Сільвер Фуд» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 24185, 48 грн.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді майстра виробництва ПП «Сільвер Фуд» та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ПП «Сільвер Фуд» на користь держави кошти по сплаті судового збору в сумі 1409, 60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зважаючи на відсутність у відповідача вироку суду, який набрав законної сили чи постанови органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу, суд прийшов до висновку, що у відповідача не було законних підстав для звільнення позивача за п.8 ст.40 КЗпП України, а тому ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі. З часу її звільнення до моменту винесення рішення по справі минув 121 день, що підтверджується даними розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 5 жовтня 2018 року по 26 березня 2019 року становить 24185,48 грн.

В квітні 2019 року представник ПП «Сільвер Фуд» - Манжара Д.С. звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими, просив скасувати рішення першої інстанції та прийняти у справі нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доведеності обставин наведених позивачем, щодо законності підстав звільнення працівника. Судом помилково не були з`ясовані обставини звільнення позивача саме за п. 8 ст. 40 КЗпП та не допитано ОСОБА_1 в судовому засіданні з наведених в позові обставин.

Вказує, що доводи зазначені в рішенні суду є поверхневими, однобічними і такими, що ґрунтуються, в своїй більшості, на доводах позивача, які в силу ряду обставин, позбавлені об`єктивності.

7 травня 2019 року скаржником подано доповнення до апеляційної скарги, де зазначено, що у зв`язку з тим, що на підприємстві було відшукано трудовий договір укладений між ОСОБА_1 та ПП « Сільвер Фуд» від 14 жовтня 2011 року та договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 14 жовтня 2011 року, то відповідач вважає за доцільне звернути увагу суду на умови укладених договорів, так як судом першої інстанції дана обставина не досліджувалася.

Сторони не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 , на підставі наказу № 44-К від 1 жовтня 2018 року, ОСОБА_1 4 жовтня 2018 року була звільнена з роботи у зв`язку із вчиненням за місцем роботи розкрадання, п. 8 ст. 40 КЗпП України (а.с.5).

Відповідно до довідки про доходи, виданої ОСОБА_1 , про те. Що вона працює у ПП «СільверФуд» на посаді майстра виробництва та за серпень вересень 2018 року їй нараховано заробіну плату в розмірі 8395,11 грн., з яких утримання ПДФО 1511,12 грн., утримання військовий збір 125,92 грн., тобто чистий дохід становить 6758,07 грн. (а.с.6)

Відповідно до пункту 8 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу.

Відповідно до пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Відповідно до пункту 26 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, судам належить мати на увазі, що відповідно до п. 8 ст. 40 КЗпП власник або уповноважений ним орган вправі розірвати трудовий договір з підстав вчинення працівником за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу (ст. 21 Кодексу України про адміністративні правопорушення), незалежно від того, чи застосовувались до працівника раніше заходи дисциплінарного або громадського стягнення, в робочий чи неробочий час вчинене розкрадання.

Відповідно до ст. 148 КЗпП трудовий договір може бути розірвано із зазначених підстав не пізніше одного місяця з дня набрання законної сили вироком суду чи дня прийняття постанови про накладення адміністративного стягнення або заходів громадського впливу за вчинення крадіжки не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Відповідно до норм ст. ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи позов прийшов до вірного висновку про відсутність відносно ОСОБА_1 вироку суду, який набрав законної сили чи постанови органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу, що відповідно до статті п.8 ст.40 КЗпП є підтавою для звільнення.

До апеляційної скарги скаржником було надано копію заяви про вчинення злочину від 8 жовтня 2018 року № 133, однак колегія суддів не може прийняти дані доводи, як підставу для скасування рішення суду, оскільки наявність самої заяви про вчинення злочину не свідчить про вину особи, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Стосовно задоволених вимог про стягнення з ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 24 185,48 грн., то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого та вмотивованого висновку виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд першої інстанції вірно взяв до уваги, при винесенні рішення, пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», яка передбачає, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, вірно взяв до уваги наданий позивачем розрахунок, з якого вбачається, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 24 185,48 грн., виходячи з того, що згідно довідки № 46 від 22 жовтня 2018 року за серпень - вересень 2018 року заробітна плата ОСОБА_1 становила 8395,11 грн., за 42 робочих дні, а тому середньоденна зарплата позивача становить 199,88 грн.

Також, суд вірно вказав кількість днів для нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що становить 121 день (з дати звільнення по дату прийняття рішення судом).

Доводи скаржника стосовно того, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доведеності обставин наведених позивачем, щодо законності підстав звільнення та не були з`ясовані обставини звільнення позивача саме за п 8 ст. 40 КЗпП, не допитано ОСОБА_1 в судовому засіданні з наведених в позові обставин, колегія суддів вважає не обґрунтованими та безпідставними, оскільки рішення суду є обґрунтованим та вмотивованим.

За таких обставин відсутні підстави для висновку про те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або з порушенням норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки їх доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, ґрунтуються на неправильному трактуванні норм матеріального права, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника приватного підприємства «Сільвер Фуд» - Манжари Дмитра Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26 березня 2019 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 27 червня 2019 року

Судді: Н.І. Гончар

Ю.В.Сіренко

Т.Л. Фетісова