Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 676/905/16-ц

провадження № 61-13787св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 21 липня 2016 року у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Костенка А. В., Спірідонової Т. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив усунути йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та надання ключів від замка вхідних дверей. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що з 1982 року і до цього часу він був постійно зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 (далі - Будинок), який належав на праві власності його матері, відповідачу ОСОБА_2 . У квітні 2012 року він був змушений залишити будинок через неприязні стосунки з матір`ю, та здійсненні в зв`язку з цим останньою йому перешкод у користуванні житлом. Позивач вказував, що протягом останніх трьох років він намагався повернутися проживати до будинку, однак ОСОБА_2 змінила замок на вхідних дверях та активними діями перешкоджає йому у вселенні до приміщення. У заяві про залучення до участі у справі у якості співвідповідача ОСОБА_3 , позивач вказав на те, що остання є власником спірного житлового приміщення, так як в лютому 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання, відповідно до якого відчужувач ОСОБА_2 передала у власність набувачеві ОСОБА_3 спірний Будинок.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області у складі судді Семенюк В. В. від 03 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням в Будинку шляхом надання йому ключів від вхідних дверей та його вселення - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 з 1982 року зареєстрований у спірному ОСОБА_4 , який раніше належав на праві особистої приватної власності його матері ОСОБА_2 , як член сім`ї власника будинку.

З 04 лютого 2016 року Будинок належить на праві особистої приватної власності його колишній дружині ОСОБА_3 - на підставі договору довічного утримання, укладеного між його матір`ю та колишньою дружиною. Отже, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 , не є членом сім`ї нового власника будинку і у нього відсутні договірні відносини з ним у задоволенні позову до ОСОБА_3 було відмовлено. В частині позовних вимог до ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що вона перестала бути власником вказаного Будинку, а отже ОСОБА_1 втратив право користування ним через ту обставину, що його права похідні від права колишнього власника, а тому він не може бути вселений до житлового будинку своєї матері, де він зареєстрований, оскільки він їй вже не належить.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 21 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Кам`янець - Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 3 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Усунуто перешкоди в користуванні житлом шляхом вселення ОСОБА_1 у спірний Будинок та зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні Будинком та надати ключі від вхідних дверей цього Будинку.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 з 1982 року і до цього часу зареєстрований в Будинку, де постійно проживав до лютого 2012 року як член сім`ї власника будинку. Сам по собі перехід права власності на спірне житлове приміщення в лютому 2016 року від матері позивача, ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , членом сім`ї якої ОСОБА_1 не являється, не вплинув на право останнього користуватися спірним нерухомим майном. Новий власник майна не оспорив права позивача на проживання у спірному Будинку у передбаченому законом порядку, а тому суд апеляційної інстанції вважав, що враховуючи ту обставину, що спірний будинок є постійним місцем проживання ОСОБА_1 , його порушене право підлягає судовому захисту. Таким чином суд прийшов до висновку про необхідність захисту порушеного права позивача шляхом покладення на обох відповідачів обов`язку не чинити йому перешкод у користуванні Будинком та надати ключі від вхідних дверей та примусово вселити позивача у спірне житло.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 21 липня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не було враховано тієї обставини, що втручання у права власника можливе лише з підстав передбачених законом. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника. Заявник зазначає, що виникнення права членів сім`ї власника квартири на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім`ї на користування цією квартирою та вказує, що судом апеляційної інстанції при постановленні рішення не було взято до уваги ту обставину, що з 04 лютого 2016 року Будинок належить заявниці на підставі договору довічного утримання. ОСОБА_1 не являється членом сім`ї заявника, у між ними відсутні будь-які договірні відносини на проживання та користування Будинком. Також не підлягає задоволенню позов до ОСОБА_2 так як вона перестала бути власником Будинку, а тому ОСОБА_1 втратив право користування ним, оскільки його права похідні від права колишнього власника, а тому він не може бути вселений в житловий будинок своєї матері, де зареєстрований, оскільки той їй не належить.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 1982 року ОСОБА_1 зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 , який до лютого місяця 2016 року належав на праві приватної власності матері позивача, відповідачу ОСОБА_2 . До квітня 2012 року він постійно проживав у Будинку як член сім`ї власника.

Рішенням Кам`янець - Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 березня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 17.04.2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Даним рішенням було встановлено, що через неприязні стосунки, які склалися між сторонами, з квітня 2012 року ОСОБА_1 не проживає в будинку, його неодноразові спроби повернутися до житла не призвели до позитивного результату, так як замок на вхідних дверях був змінений, відповідачі в категоричній формі заперечують його право на проживання в будинку, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) дані обставини не підлягають доказуванню у даній справі.

З 04.02.2016 року право власності на спірний будинок перейшло від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 на підставі договору довічного утримання.

Новий власник будинку також заперечує право позивача на проживання в будинку, чинить йому в цьому перешкоди.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 березня 2018 року справу № 676/905/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. У частині третій цієї статті передбачалося, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 4 статті 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) установлено, що суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Загальні вимоги процесуального права, закріплені у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій), визначають обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду про те, що перехід права власності на спірне житлове приміщення не вплинуло на право ОСОБА_1 користуватися нерухомим майном, яке новий власник у встановленому законом порядку не оспорив.

Обставини справи встановлені апеляційним судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався встановленого статтею 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права і зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. Відповідно до вищенаведеної частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 21 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк І. М. Фаловська