Головуючий у 1-й інстанції Скрипниченко Т.І.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

20 червня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Баркова В.М., Биліни Т.І.

секретаря Єфремової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на неповнолітніх дітей,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2016 року до суду звернулась позивач ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. З урахуванням уточнених позовних вимог просила розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 10 вересня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Докучаєвського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №103 та стягнути аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/2 частини від доходу відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду до досягнення повноліття.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 10 вересня 2011 року між сторонами було зареєстровано шлюб. Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 донька ОСОБА_4 . Однак спільне життя з відповідачем не склалося, перестали розуміти один одного, різні інтереси, немає взаєморозуміння у сім`ї, у зв`язку з чим виникали часті сварки. Фактичні шлюбні відносини припинені з грудня 2014 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 червня 2016 року позовні вимоги задоволені. Розірвано шлюб, зареєстрований 10 вересня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Докучаєвського міського управління юстиції у Донецькій області між до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , актовий запис №103, які мають неповнолітніх дітей. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 квітня 2016 року і до досягнення дітьми повноліття. Рішення допущено до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 червня 2016 року виправлено описку у вищезазначеному рішенні суду із зазначенням «1/2 частини з усіх видів заробітку».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування та недоведеність обставин, що мають значення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та закрити провадження.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідач з позивачкою та дітьми до березня 2019 року фактично жили разом за адресою: АДРЕСА_1 . З 15 січня 2019 року з його заробітної плати почали утримувати частину грошових коштів. У березні того ж року від державного виконавця дізнався про виконавчий лист суду від 2016 року про стягнення з нього аліментів на дітей, яких він і так утримував. З`ясовувавши з дружиною факт стосовно розірвання шлюбу без його відома та питання щодо аліментів, остання пояснила, що має іншого з яким хоче жити разом.

Вказує, що про існування даної справи та, відповідно, про рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 червня 2016 року до березня 2019 рок не знав, суд не надсилав копію позовної заяви, не повідомляв належним чином про судові засідання та не повідомив належним чином про оскаржуване рішення суду. У позовній заяві зазначено адресу відповідача - АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , проте м. Докучаєвськ віднесено до території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, відповідно до розпорядження КМУ від 07 листопада 2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення». На офіційному сайті Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області та у матеріалах справи відсутні оголошення про виклик до суду, про постановлення відповідних судових рішень.

Наявну у матеріалах справи без належної реєстрації друковану заяву від 31 травня 2016 року про розгляд справи без його участі та визнання позовних вимог він не підписував, буде вносити клопотання про проведення в цій частині судової почеркознавчої експертизи. При цьому ставить на увагу, що аналогічні по формі та змісту друковані заяви наявні і від імені позивача, тобто вони зроблені однією і тією ж самою особою.

Зазначає, що до березня 2019 року вони з позивачкою та дітьми проживали разом як одна сім`я, він утримував дружину та дітей, оскільки остання не працювала. Якщо б суд повідомив про судове засідання, то він міг би скористатися правом подання доказів щодо фактичного утримання дітей. Додатковим доказом спільного проживання та утримання дітей є те, що позивачка звернулася до виконавчої служби лише після спливу трьох років.

Крім того, суд не врахував його майнового стану та факту того, що на момент постановлення рішення суду він не працював і не мав можливості у такому розмірі сплачувати аліменти.

Позивач ОСОБА_2 не скористалась своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до положень ч.3 ст.360 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_6 , заперечення позивача ОСОБА_2 , її представника ОСОБА_7 , дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, 10 вересня 2011 року сторони уклали шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Докучаєвського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №103, про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

Від спільного шлюбу мають малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджує копії свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 , видані відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Докучаєвського міського управління юстиції у Донецькій області.

Відповідно до довідки від 20 листопада 2014 року № ОСОБА_2 взята на облік внутрішньо переміщеної особи, з якою прибули ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації АДРЕСА_4 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не підтримують сімейних відносин з грудня 2014 року, шлюб існує формально, позивач наполягає на розірванні шлюбу.

На підставі оскаржуваного рішення суду від 03 червня 2016 року позивачем ОСОБА_2 в органах РАЦС зареєстровано розірвання шлюбу.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно ст.51 Конституції України та ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч.2 ст.104 та ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України.

За змістом ч.3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у рішення суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивачки, суд першої інстанції враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст.51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст.ст.24, 56 СК України.

Доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що вони з позивачкою та дітьми жили однією сім`єю до березня 2019 року, а також покази свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про те, що в період з 2017 року по березень 2019 року вони неодноразово бачили подружжя ОСОБА_11 разом у магазинах, на дитячих майданчиках, коли останні грали з дітьми, один з них відвозив сім`ю на море та забирав позивачку з лікарні у лютому цього року, наведених висновків суду не спростовують. Адже, в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 не заперечувала, що після розірвання шлюбу та переїзду у 2017 році відповідача ОСОБА_1 до м.Маріуполя, вони декілька разів намагалися відновити сімейні стосунки.

При цьому доказів того, що сторони підтримували сімейні стосунки у період з грудня 2014 року, коли позивачка разом з дітьми у зв`язку з проведенням АТО переїхала до м.Маріуполя, а відповідач залишився проживати у м.Докучаєвську, та на час звернення до суду з даним позовом у квітні 2016 року, суду представлено не було.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції відповідач у апеляційній скарзі не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу, окрім посилань на події 2017 року.

В суді апеляційної інстанції сторони не заперечували, що на даний час разом не проживають, примирення є неможливим, оскільки позивач ОСОБА_2 підтримує стосунки з іншим чоловіком.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неповідомлення його про дату, час і місце судового розгляду, колегія суддів виходить з того, що місце проживання відповідача у позовній заяві зазначено м.Докучаєвськ, який згідно з розпорядженням КМУ від 07 листопада 2014 року №1085-р було віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Матеріали справи не містять даних про виклик в судове засідання ОСОБА_1 за вказаною адресою. Проте, на а.с. 22 є заява від імені ОСОБА_1 , в якій він просить розглянути справу без його участі.

Відповідач, заперечуючи свій підпис, будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надав, відповідних клопотань не заявляв, до органів поліції про вчинення злочину не звертався.

Виходячи з положень ч.6 ст.81 ЦПК України, якою передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо необізнаності відповідача про розгляд справи. Заява про розгляд справи без його участі від 31 травня 2016 року була подана в оригіналі та надійшла на адресу суду електронною поштою (вх. № 17398), а.с.25.

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 , будучи обізнаним про судовий розгляд, реалізував своє диспозитивне право на участь у справі.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання двох малолітніх дітей у розмірі ? частини заробітку (доходу) відповідача, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами ч.ч.1,2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до положень ст.ст. 181,182 СК України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов`язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Частиною другою ст.182 СК України (у редакції, чинній на час ухвалення рішення) встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Положеннями ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Аналізуючи зазначені норми закону, колегія суддів виходить з того, що забезпечення батьками такого прожиткового мінімуму задовольняє лише мінімальні потреби дитини.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Встановивши, що сторони мають малолітніх дітей, врахувавши матеріальне становище платника аліментів, суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідач зобов`язаний та спроможний надавати матеріальну допомогу дітям у визначеному розмірі, вважаючи цей розмір обґрунтованим, достатнім та таким, що відповідає потребам дітей.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення не врахував того факту, що він не працював та не мав можливості сплачувати аліменти у такому розмірі, не заслуговують на увагу, оскільки батько (як і матір) зобов`язаний вживати необхідних заходів з метою відшукування законних джерел доходів для виконання свого обов`язку по утриманню дитини, забезпечення гідних умов проживання й розвитку, оскільки відповідач не є непрацездатною особою, не має інших осіб, які б перебували на його утриманні.

Доказів того, що у відповідача немає можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі в суді апеляційної інстанції надано не було.

Обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення. При цьому, останній не позбавлений права, у встановленому законом порядку, звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, посилаючись на зміну матеріального та сімейного стану.

Що стосується грошових переказів, то у разі сплати їх у рахунок аліментних зобов`язань, це може бути підставою для перерахунку суми заборгованості по аліментам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Аргумент апеляційної скарги про те, що відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільнені учасники бойових дій, а тому з відповідача не повинен стягуватися судовий збір, колегія суддів відхиляє. Оскільки ОСОБА_1 є відповідачем у справі, і у межах цієї справи ним не заявлено вимог, пов`язаних з порушенням його прав.

Аналогічний висновок зроблений у постановах Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 295/4972/17 (провадження № 61-36594св18); від 20 березня 2019 року у справі № 758/12272/16 (провадження № 61-32800св18).

Враховуючи, що у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовлено, з нього в дохід держави підлягає стягненню судовий забір у розмірі 1653 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 червня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за розгляд апеляційної скарги в розмірі 1653 грн. 60 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 24 червня 2019 року.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: В.М. Барков

Т.І. Биліна