Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 369/4352/16-ц

провадження № 61-22030св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Гатненська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, обслуговуючий кооператив «Садово-городнє товариство «Сокіл»,

третя особа - державний нотаріус Бучанської міської державної нотаріальної контори Київської області Фальковська Лариса Михайлівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 серпня 2016 року у складі судді Дубас Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року у складі колегії суддів: Голуб С. А., Гуля В. В., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, обслуговуючого кооперативу «Садово-городнє товариство «Сокіл» (далі - ОК «Садово-городнє товариство «Сокіл»), третя особа - державний нотаріус Бучанської міської державної нотаріальної контори Київської області Фальковська Л. М., про визнання права користування земельною ділянкою в порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням СТ «Сокіл» від 05 червня 1981 року № 23-13 ОСОБА_2 надано в користування земельну ділянку площею 500 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою ОК «Сокіл» від 22 березня 2008 року № 13.

З моменту прийняття ОСОБА_2 у члени ОК «Садово-городнє товариство «Сокіл» та надання йому в користування земельної ділянки, на підставі зазначеного вище рішення, він почав вільно володіти і користуватися цією земельною ділянкою і розпочав будівництво садового будинку.

Рішенням виконавчого комітету Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 21 вересня 1998 року № 5/10 члену СТ «Сокіл» ОСОБА_2 передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею - 497,04 кв. м для ведення садівництва.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Вона є дочкою померлого ОСОБА_2 , нею було подано заяву про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_2 до Бучанської міської державної нотаріальної контори Київської області. Однак, постановою державного нотаріуса Бучанської міської державної нотаріальної контори Київської області Фальковською Л. М. від 27 травня 2014 року № 465/02-31 їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку АДРЕСА_1 , оскільки земельна ділянка за спадкодавцем не обліковувалась в державному кадастрі, державний акт на право власності на земельну ділянку не видавався та не реєструвався.

У зв`язку з наведеним позивач просила суд визнати за нею в порядку спадкування право користування земельною ділянкою площею 500 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що перебувала у користуванні померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , на підставі рішення СТ «Сокіл» від 05 червня 1981 року № 23-13.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки за життя спадкодавець не здійснив державної реєстрації права власності чи права користування на спірну земельну ділянку у передбачений законодавством спосіб, тому за життя не набув права власності чи права користування на вищезазначену земельну ділянку, а відповідно ОСОБА_1 як спадкоємець за законом не має права на її спадкування.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про те, що спадкодавець ОСОБА_2 за життя не набув права на користування земельною ділянкою є помилковими, таке право має перейти до його спадкоємця - ОСОБА_1 . Однак позивач до спеціально уповноважених органів державної влади із заявою щодо надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку, передану у власність спадкодавцю до 01 січня 2002 року, не зверталась, а звернулась до суду з цим позовом. Обираючи спосіб захисту порушеного права, позивач помилково просила визнати за нею право на користування земельною ділянкою, що не узгоджується із вимогами земельного та спадкового законодавства, а тому не може бути задоволено судом.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що нею подано належні та достатні докази, які свідчать про те, що за життя ОСОБА_2 на підставі рішення СТ «Сокіл» від 1981 року надано в користування спірну земельну ділянку, а на підставі рішення Гатненської сільської ради від 21 вересня 1988 року йому як члену СТ «Сокіл» зазначену земельну ділянку передано у приватну власність. На підставі зазначеного вище рішення, він почав вільно володіти і користуватися цією земельною ділянкою і розпочав будівництво садового будинку. До 2001 року земельне законодавство не містило обов`язку громадян здійснювати реєстрацію права користування земельною ділянкою, тому за життя ОСОБА_2 не звертався до уповноважених органів для її реєстрації. Проте, на підставі статей 1216, 1218ЦК України вона має право на отримання спірної земельної ділянки в порядку спадкування.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

У частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами установлено, що рішенням виконавчого комітету Гатненської сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області «Про передачу земельних ділянок в приватну власність членам садівницького товариства «Сокіл» від 21 вересня 1998 року № 5/10 затверджено матеріали інвентаризації по фактичному користуванню - загальна площа СТ «Сокіл» - 19,50 га, передано безкоштовно у приватну власність земельні ділянки для ведення садівництва 279 членам СТ «Сокіл», всього загальною площею 16,57 га по землевласникам і в розмірі угідь згідно з додатком № 7 доручено Києво-Святошинському госпрозрахунковому виробничому бюро виготовити державні акти на право приватної та колективної власності згідно прийнятого рішення (а. с. 41)

ОСОБА_2 був включений в список членів СТ «Сокіл», яким передано безкоштовно у приватну власність земельні ділянки для ведення садівництва на території Гатненської сільської ради. Останньому була безкоштовно передана у приватну власність земельна ділянка площею 497,0400 (одиниця виміру не вказана) для ведення садівництва (а. с. 42-45).

Вищезазначене також підтверджується копією архівної довідки архівного сектора Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 20 квітня 2016 року за № 06-04/460 (а. с. 12).

Відповідно до копії довідки, виданої головою ОК «Садово-городнє товариство «Сокіл» від 22 березня 2008 року за № 13, ОСОБА_2 є членом СТ «Сокіл», яке розташоване с. Гатне (Гатнянська сільська рада) і має земельну ділянку площею 500 кв. м (протокол № 23-13 від 05 червня 1981 року). Заборгованості по земельному податку немає (а. с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 (а. с. 28).

ОСОБА_1 є дочкою померлого ОСОБА_2

13 грудня 2012 року ОСОБА_1 було подано заяву про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_2 до Бучанської міської державної нотаріальної контори Київської області.

Постановою державного нотаріуса Бучанської міської державної нотаріальної контори Київської області Фальковської Л. М. від 27 травня 2014 року № 465/02-31 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку АДРЕСА_1, у зв'язку із тим, що земельна ділянка, яка розташована заадресою: АДРЕСА_1, за спадкодавцем не обліковувалась в державному кадастрі, державний акт на право власності на земельну ділянку не видавався та не реєструвався (а. с. 11).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України).

Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Таким чином, відповідно до статті 392 ЦК України з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець вправі звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

У разі коли спір виникає у зв`язку з неможливістю документального оформлення права на спадщину, за відсутності спору про безпосереднє право на неї, спадкоємець може оскаржити відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій у судовому порядку.

Порядок оформлення права на спадщину встановлений главою 89 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами та являє собою визначену законодавством сукупність функцій, притаманну юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів.

Як убачається з матеріалів справи та встановлених судами обставин, відповідачі у справі не заперечували факт належності на праві власності спірної земельної ділянки померлому ОСОБА_2

Крім того, відповідно до довідки КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 12 листопада 2013 року № 952 на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , побудований садовий будинок загальною площею 69,6 кв. м та гараж, право власності на які також не зареєстровано, проте зазначені будівлі не вважаються самочинними побудовами (а. с. 88).

Згідно із частиною першою статті 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені статтею 23 ЗК України 1990 року.

Дію статті 23 ЗК України 1990 року зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет).

Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Отже, пунктом 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Згідно з пунктом 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність, у тимчасове користування, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням того, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Для набуття права власності спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на земельну ділянку.

Суди на зазначені норми матеріального права уваги не звернули, та вважаючи обставини, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги, доведеними та встановленими, передчасно відмовили у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач обрала неправильний спосіб захисту порушеного права, а саме визнання в порядку спадкування права користування земельною ділянкою, а не права власності.

Разом з цим не врахували, що за змістом статті 119 ЦПК України 2004 року підставами позову, які відповідно до статей 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 убачається, що вона, посилаючись на статті 1216, 1218 ЦК України, просила визнати за нею в порядку спадкування право користування земельною ділянкою площею 500 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що спершу перебувала у користуванні померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , а потім була передана йому у власність.

Оскільки обставини, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги, суди вважали доведеними та встановленими, некоректне формулювання позовної вимоги не є визначальним для суду при вирішенні спірних правовідносин у даній справі.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні норми містяться і в частині п`ятій статті 12 ЦПК України.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, у порушення наведених норм процесуального права, не сприяв повному та всебічному розгляду справи, не роз`яснив позивачу її право на уточнення позовних вимог відповідно до вимог чинного законодавства для забезпечення ефективного захисту її порушених прав, а саме, що спадкоємець має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідного права в порядку спадкування.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Ураховуючи викладене, суди у порушення вищевказаних вимог закону та статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року на зазначені обставини та норми матеріального і процесуального права уваги не звернули та дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин, оскільки недоліки, допущені судами не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно врахувати правові висновки, викладені у цій постанові, та відповідно до встановлених обставин ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. М. Сімоненко А. А. Калараш А. О. Лесько Є. В. Петров С. П. Штелик