РЕНІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Провадження № 2/510/112/19

Справа № 510/2027/16-ц

19.06.2019 року м. Рені Одеської області

Ренійський районний суд Одеської області у складі

Головуючого судді Гончарової-Парфьонової О.О.

При секретарі Міхайліченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Рені Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3, виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області про знесення самовільно збудованих будівель, приведення земельної ділянки у первісний стан,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про знесення самовільно збудованих будівель, приведення земельної ділянки у первісний стан, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до свідоцтва про право власності за законом в порядку спадкування від 18 травня 1990 року та свідоцтва від 18 травня 2010 року йому належить житловий будинок № АДРЕСА_1 . Відповідно до державних актів серія НОМЕР_1 від 12 листопада 2008 року та серія НОМЕР_2 від 12 листопада 2008 року про право власності на земельну ділянку позивачу належить земельна ділянка площею 0,1000 га (кадастровий номер НОМЕР_3 ), виділена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) та земельна ділянка площею 0,0433 га (кадастровий номер НОМЕР_4 ) виділена для введення індивідуального садівництва. Вказані земельні ділянки розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить житловий будинок № АДРЕСА_2 . Тобто сторони є сусідами. Їх земельні ділянки були розділені парканом. У вересне 2011 року відповідачі без відповідного дозволу знесли старий паркан і встановили новий, зайнявши при цьому частину ділянки позивача, вглиб двору приблизно на один метр. Крім того, відповідачі самовільно, без проектної документації та дозволу побудували гараж, літню кухню та прибудову до літньої кухні на межі земельних ділянок. Таким чином, вказані будови частково розташовані на земельній ділянці, що належить позивачу, та виступають приблизно на 0,5 м від межі вглиб його двора. Також без дозволу ОСОБА_1 відповідачі провели до літньої кухні каналізаційні і водопровідні труби та зробили інші модифікації. Відновити попередній стан земельних ділянок відповідачі відмовились. А тому ОСОБА_1 змушений звернутися до суду для захисту свого права власності.

Позивач у судове засідання з`явився, позов підтримав , просив зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3, своїми силами та за власний рахунок, знести самовільно збудовані на території домоволодіння по АДРЕСА_2 літню кухню, літера «Ж» і добудову до літньої кухні (на плані земельної ділянки) та гараж, літера « Е » на плані земельної ділянки, які частково розташовані на земельних ділянках, належних ОСОБА_1. А також, зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , своїми силами та за власний рахунок поновити межі земельних ділянок шляхом поновлення огорожі на місці, визначеному відповідною проектною організацією як межа, яка розмежовує земельні ділянки АДРЕСА_1 , знести встановлену огорожу, у тому числі паркан, який складається з бетонного цоколя, металевих стовпчиків, прольотів, заповнених металопрофільним настилом загальною довжиною 15,71 м, яка продовжена металевою сіткою, металевими та дерев`яними стовпчиками загальною довжиною 19,26 м.

Представник позивача - адвокат Кошева П.Г . у судове засідання з`явилася, позов підтримала, просила зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3, своїми силами та за власний рахунок, знести самовільно збудовані на території домоволодіння по АДРЕСА_2 літню кухню, літера «Ж» і добудову до літньої кухні (на плані земельної ділянки) та гараж, літера « Е » на плані земельної ділянки, які частково розташовані на земельних ділянках, належних ОСОБА_1. А також, зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , своїми силами та за власний рахунок поновити межі земельних ділянок шляхом поновлення огорожі на місці, визначеному відповідною проектною організацією як межа, яка розмежовує земельні ділянки АДРЕСА_2 , знести встановлену огорожу, у тому числі паркан, який складається з бетонного цоколя, металевих стовпчиків, прольотів, заповнених металопрофільним настилом загальною довжиною 15,71 м, яка продовжена металевою сіткою, металевими та дерев`яними стовпчиками загальною довжиною 19,26 м.

Крім того, представник позивача, зазначила, що вважає недоцільним вирішувати питання щодо стягнення судових витрат з відповідача, оскільки данні витрати не підтвердженні. Таким чином, вона просила суд залишити позовну вимогу стосовно стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати без розгляду, та наполягала лише на зобов`язанні відповідачів вчинити певні дії.

У судовому засіданні ОСОБА_1 повністю підтримав позицію свого представника щодо судових витрат.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 у судове засідання не з`явились, причини неявки суду не відомі, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином.

Представник ОСОБА_2, ОСОБА_3 - адвокат Златі Д.С. у судове засідання з`явився, проти задоволення позову заперечував в повному обсязі. Крім того, ним була подана заява щодо застосування строку позовної давності.

Представник виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області - Самбурський О. Г. у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином. Однак, раніше Самбурський О.Г . надав особисті пояснення, в яких зазначив, що виконком Ренійської міської ради Одеської області не може бути відповідачем по даній справі, оскільки позовні вимоги стосуються лише взаємовідносин, прав та законних інтересів ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3

Позивач, його представник та представник ОСОБА_2, ОСОБА_3 не заперечували проти продовження розгляду справи за відсутністю представника Ренійської міської ради Одеської області.

Суд, заслухавши позивача, його представника та представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 , розглянувши матеріали справи та проаналізував пояснення представника Ренійської міської ради Одеської області і наявні в матеріалах справи докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Дійсно, як встановлено в судовому засіданні, відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26152338 від 18 травня 2010 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок садибного типу з господарськими спорудами і будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_5 видане Виконавчим комітетом Ренійської міської ради від 18 травня 2010 року.

Крім того, відповідно до державного акту серія НОМЕР_1 від 12 листопада 2008 року позивачу належить земельна ділянка площею 0,1000 га (кадастровий номер НОМЕР_3 ) виділена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з державних актів серія НОМЕР_2 від 12 листопада 2008 року позивачу належить земельна ділянка площею 0,0433 га (кадастровий номер НОМЕР_4 ) виділена для введення індивідуального садівництва. Вказані земельні ділянки розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачам по справі ОСОБА_2, ОСОБА_3 на підставі рішення Ренійського районного суду Одеської області від 31 січня 2012 року на праві власності належить житловий будинок (з надвірними будівлями) № АДРЕСА_2 окрім самовільно збудованих будівель та споруд. До складу вказаного нерухомого майна за даними проведеної 22 лютого 2012 року КП «Ренійське БТІ» технічної інвентаризації входять: житловий одноповерховий будинок літ. «А» з прибудовами літ. «а», «а?» та «а?»; господарські будівлі: гараж літ. «Е», літня кухня «літ. «Ж», вбиральня літ. «З», господарські споруди: №1 та № 2 - огорожі, № 3 - водопровід. Майно знаходиться на земельній ділянці, площа якої, відповідно до експлуатації до зображеного КП «Ренійське БТІ» 27 грудня 2012 року плану земельної ділянки по АДРЕСА_2 , становить 467 кв.м. Дана земельна ділянка на час набуття відповідачами права власності на житловий будинок перебувала у їх користуванні.

Таким чином, земельні ділянки при домоволодіннях № АДРЕСА_3 є суміжними, а сторони є сусідами.

Як стверджує позивач, з вересня 2011 року відповідачі чинять протиправні дії відносно нього, знесли старий паркан, що стояв на межі його земельної ділянки та розділяв їхні двори, та встановили новий, при цьому зайняли частину ділянки позивача, відступивши вглиб земельної ділянки приблизно на 1 (один) м. Також відповідачі самочинно, з порушенням норм ДБН, без відповідної проектної та дозвільної документації, побудували гараж, літню кухню та прибудову до літньої кухні на межі сусідніх земельних ділянок. Таким чином, вказані будови частково розташовані на земельній ділянці, що належить позивачу, та виступають приблизно на 0,5 м від межі вглиб його двора. Також без дозволу ОСОБА_1 відповідачі провели до літньої кухні каналізаційні і водопровідні труби та зробили інші модифікації. Відновити попередній стан земельних ділянок ОСОБА_2, ОСОБА_3 відмовились.

ОСОБА_1 наполягав , що окрім того, що він позбавлений права власності на частину земельної ділянки, створені загрози життю та здоров`ю йому та членам його родини, оскільки дахи самочинних будівель влаштовані з ухилом в бік його дільники. Взимку на даху збирається сніг та лід, які спадають на двір позивача, та можуть вчинити шкоду. Крім того, будівлі затінюють двір. При зливах вода стікає в сторону його будівель і житлового будинку, що може викликати підтоплення. А тому на думку позивача, єдиним рішенням в даній ситуації є знесення самочинно збудованих будівель.

Представник відповідачів зазначив, що будівництво гаражу та літньої кухні було фактично розпочато ще колишнім власником домоволодіння № АДРЕСА_2, тобто на момент набуття відповідачами у власність вищевказаного житлового будинку ці спірні споруди вже існували, а ОСОБА_2, ОСОБА_3 тільки завершили будівельні та косметичні роботи в них.

Виходячи з пояснень представника відповідачів , а також з доказів наявних в матеріалах справи та обставин викладених в попередніх судових рішення щодо спірних правовідносин між даними сторонами, суд приходить до висновку, що з моменту отримання права власності на домоволодіння № АДРЕСА_2 ОСОБА_2, ОСОБА_3 користувалися літньою кухнею літ. «Ж», добудовою до літньої кухні та гаражем літ. «Е», ремонтували їх та поліпшили їх загальний стан.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Той факт, що літня кухня літ. «Ж», добудова до літньої кухні та гараж літ. «Е» є самочинно збудованими не оскаржуються жодною стороною по справі та є доведеним .

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Законом України «Про будівельні норми» визначено правові та організаційні засади розроблення, погодження, затвердження, реєстрації і застосування будівельних норм. Застосування будівельних норм або їх окремих положень є обов`язковим для всіх суб`єктів господарювання незалежно від форми власності, які проводять будівельну, містобудівну, архітектурну діяльність та забезпечують виготовлення продукції будівельного призначення.

Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Пунктом 22 Постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» визначено, що під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, не додержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

Відповідно до п. б ч.1 ст.211 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи несуть цивільну , адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за такі порушення: самовільне зайняття земельних ділянок.

З метою захисту свого порушеного права власності ОСОБА_1 звертався до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області із відповідною заявою, за результатами перевірки якої було встановлено наявність самочинно збудованих гаража та прибудови до літньої кухні, а ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 97 КУпАП. В матеріалах справи відсутні докази того, що вказана постанова була оскаржена з боку ОСОБА_2

Позивач також звернувся до Ренійської міської ради з вимогою вирішити спірні питання. Рішенням виконкому № 345 від 30 листопада 2011 року затверджено акт технічної комісії від 04 листопада 2011 року по обстеженню земельних ділянок сторін, рекомендовано ОСОБА_1 звернутися до проектної організації для встановлення меж між земельними ділянками сторін.

Згідно із висновком експерта № 23/25-2013 по судовій будівельно-технічній експертизі від 09 грудня 2013 року розрахування лінійних споруд, якими на час дослідження визначаються межі фактичного користування земельною ділянкою при домоволодінні № АДРЕСА_1 , у тому числі площею 0,1000 га та площею 0,0433 га кадастрові номери НОМЕР_3 і НОМЕР_4 не співпадає з визначеними кадастровими планами цих ділянок та наданою для дослідження технічною документацією межами. Фактично у безпосередньому користуванні ОСОБА_1 перебуває земельна ділянка по АДРЕСА_1, що менше на 34 кв.м. (1399 кв.м. - 1000 кв.м. - 433 кв.м.) ніж визначено земельно-кадастровою документацією, у тому числі:

?частина земельної ділянки НОМЕР_6 площею 966,1 кв.м, що менше від визначеної державним актом на 33,9 кв.м. (1000 кв.м. - 966,1 кв.м.)

?частина земельної ділянки НОМЕР_7 площею 423,4 кв.м, що менше від визначеної державним актом на 9,6 кв.м. (433 кв.м. - 423,4 кв.м.)

?частина земельних ділянок суміжних землекористувачів загальною площею 9,5 кв.м.

Будівля гаражу літ. «Е» із складу домоволодіння № АДРЕСА_2 частково перебуває на належній ОСОБА_1 земельній ділянці кадастровий номер НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 , зайнята нею площа складає 2,9 кв.м., відхилення її північно східної стіни в бік земельної ділянки ОСОБА_1 складає 0,33 м.

Будівля літньої кухні літ. «Ж» із складу домоволодіння № АДРЕСА_2 частково перебуває на належній ОСОБА_1 земельній ділянці кадастровий номер НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 , зайнята нею площа складає 7 кв.м., відхилення її східного кута в бік земельної ділянки ОСОБА_1 складає 0,76 м.

Будівля літньої кухні літ. «Ж» із складу домоволодіння № АДРЕСА_2 частково перебуває на належній ОСОБА_1 земельній ділянці кадастровий номер НОМЕР_4 по АДРЕСА_1 , зайнята нею площа складає 0,3 кв.м., відхилення її північного кута в бік земельної ділянки ОСОБА_1 складає 0,50 м.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вказаний висновок жодною з сторін по справі не оскаржувався.

Таким чином, суд приймає до уваги висновки по судовій будівельно-технічній експертизі від 09 грудня 2013 року.

Відповідно до акту обстеження технічного стану будівель, споруд, приміщень, земельних ділянок, їх санітарним, технічним та іншим вимогам технічної комісії від 15 квітня 2016 року, комісія встановила , що домовласником по АДРЕСА_2 побудовані гараж та літня кухня із захопленням земельної ділянки по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 Тим самим порушені норми ДБН 360-92 п. 3.25. Також огорожа між земельними ділянками АДРЕСА_3 встановлено з порушеннями по відношенню до земельної ділянки АДРЕСА_1 . Рекомендовано заявнику звернутися до суду для приведення відновлення меж земельної ділянки між вищевказаними домоволодіннями у відповідність з висновками експерта.

Рішенням виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області № 40 від 21 квітня 2016 року про затвердження акту технічної комісії щодо обстеження земельної ділянки на АДРЕСА_1 було затверджено акт обстеження технічного стану будівель, споруд, приміщень, земельних ділянок, їх санітарним, технічним та іншим вимогам технічної комісії від 15 квітня 2016 року з обстеженням ділянки на

АДРЕСА_1. Пункт 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» визначає, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК України.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області № 85 від 27 липня 2016 року рекомендовано власникам домоволодіння № 9 розібрати будови, які виходять за межові знаки.

У довідці виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області № Р-850 від 29 вересня 2016 року зазначено , що власники домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 самовільно порушили межі земельної ділянки ОСОБА_1 , побудував на його території свої споруди. Рішенням виконавчого комітету Ренійської міської ради було затверджено акт технічної комісії, у якому рекомендовано власникам домоволодіння № 9 розібрати частину будівель, що знаходяться на чужій території.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У судовому засіданні, представник відповідачів наполягав на тому, що державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_8 , виданий на підставі рішення Ренійської міської ради Одеської області від 17 липня 2008 року за №928-V не є дійсним, а тому право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,1000 га (кадастровий номер НОМЕР_3 ) є невизначеним, що в свою чергу є підставою для відмови у задоволенні позову.

Проаналізувавши матеріали справи суд приходить до наступного висновку. Дійсно відповідно до рішення Ренійського районного суду Одеської області від 06 серпня 2014 року по цивільній справі 1523/1479/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельними ділянками та стягнення матеріальної та моральної шкоди та зустрічним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (треті особи - відділ Держземагентства у Ренійському районі Одеської області, Реєстраційна служба Ренійського районного управління юстиції в Одеській області) про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_2 були задоволені в повному обсязі. Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_8 , виданий на підставі рішення Ренійської міської ради Одеської області від 17 липня 2008 року за №928-V, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №16 визнано недійсним та скасовано його державну реєстрацію.

Однак рішенням Апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2014 року було скасовано рішення Ренійського районного суду Одеської області від 06 серпня 2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_8 , виданого на підставі рішення Ренійської міської ради Одеської області від 17 липня 2008 року за №928-V, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №16 та скасування його державної реєстрації, та відмовлено в задоволенні зазначених позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_2. Дане рішення апеляційної інстанції набрало законної сили та оскаржено не було.

Таким чином, суд звертає увагу не те, що на сьогоднішній день державний акт серії НОМЕР_8 від 12 листопада 2008 року щодо права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,1000 га (кадастровий номер НОМЕР_3 ) виділена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_2 - є дійсним, а тому право власності позивача на вказану земельну ділянку є встановленим, і не визиває у суду жодних сумнівів.

Крім того, законність та чинність державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_8 , виданого на підставі рішення Ренійської міської ради Одеської області від 17 липня 2008 року за №928-V не є предметом спору в даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Також у судовому засіданні адвокат Златі Д.С. наполягав на тому, що на сьогоднішній день не встановлені межі земельних ділянок.

Однак в матеріалах справи присутній акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 22 грудня 2015 року (аркуш справи 31), у якому зазначено , що межі земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_3 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,1000 га наданої власнику ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразку у кількості 6 (шести) штук. Зворотна точка № 2 не закріплена межовим знаком через збудовану споруду. Межові знаки пред`явлені та передані на зберігання ОСОБА_1 Також надано Перелік межових знаків, переданих на зберігання (аркуш справи 32).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається , судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах цивільної справи.

Представником відповідачів до суду не надано доказів правомірності встановлення гаражу та літньої кухні.

Також ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не отримано жодного дозволу на завершення будівельних та косметичних робот, або права користування чи власності на літню кухню літ. «Ж», добудову до літньої кухні та гараж літ. «Е». В даному випадку самовільне будівництво суперечить інтересам позивача, порушує його права власності, права на комфортне проживання, порушує норми будівництва.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права.

У свою чергу, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови (правова позиція, установлена Верховним Судом України у постанові від 19 квітня 2017 року, справа №6-129цс17).

Таким чином, суд вважає, що позивачем вжито всі передбачені законодавством України заходи реагування, але вони не привели до усунення виявлених порушень, що стало підставою для звернення до суду з позовом про знесення об`єктів самочинного будівництва.

Із системного аналізу зазначених вище норм права випливає, що позивач в даних правовідносинах має право вимагати захисту своїх прав шляхом відновлення стану, який існував до порушення його прав.

Крім того, суд не є органом, який уповноважений на вжиття заходів реагування по усуненню порушень законодавства у сфері містобудівної діяльності, тому не вбачає підстав для надання можливості перебудови спірних будівель .

Верховний суд зауважив, що з урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

А тому, суд приходить до висновку про необхідність знесення самочинно збудованих споруд повністю, а не лише у тій частині що розташована на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_1

Розглядаючи питання щодо знесення встановленої відповідачами огорожі, у тому числі паркану, суд зазначає наступне.

Аналіз зазначених вище письмових доказів в сукупності дає підстави прийти до переконливого висновку про те , що частина земельної ділянки, що належить на праві власності ОСОБА_1, самовільно зайнята ОСОБА_2, ОСОБА_3 в тому числі шляхом влаштування паркану.

Згідно вимог ч. 2 ст. 373 ЦК України, право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю здійснюється відповідно до закону.

За змістом ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками, що набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, законів, що видаються відповідно до них.

Статтею 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено поняття самовільного зайняття земельної ділянки, зокрема - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8).

А тому встановлена огорожа, в тому числі і паркан повинні буди знесені для недопущення порушення прав позивача.

06 лютого 2019 року до суду надійшла заява представника відповідачів адвоката Златі Д.С. щодо застосування до вимог ОСОБА_1 строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормами ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У позовній заяві позивач зазначає, що з вересня 2011 року відповідачі не зважаючи на вимоги чинного законодавства знесли старий паркан і встановили новий, зайнявши при цьому частину ділянки позивача. Крім того відповідно до рішення Ренійського районного суду Одеської області від 31 січня 2012 року за відповідачами визнано право власності на домоволодіння № АДРЕСА_2 . При цьому ОСОБА_2, ОСОБА_3 почали користуватися самовільно збудованими будівлями, ремонтувати їх. Тому 01 серпня 2012 року ОСОБА_1 був змушений звернутися до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

З аналізу наявних в матеріалах справи доказів, можна дійти висновку, що позивач з 2011 року неодноразово звертався до державних органів щодо вжиття заходів врегулювання спірних правовідносин між сторонами стосовно самовільно збудованих споруд та захисту його майнового права.

Слід зазначити, що саме у акті обстеження технічного стану будівель, споруд, приміщень, земельних ділянок, їх санітарним, технічним та іншим вимогам технічної комісії від 15 квітня 2016 року було рекомендовано ОСОБА_1 звернутися до суду для приведення відновлення меж земельної ділянки між домоволодіннями у відповідність з висновками експерта.

21 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цивільними позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про знесення самовільно збудованих будівель, приведення земельної ділянки у первісний стан . Таким чином строк позовної давності не порушено.

А тому суд вважає, що підстави для задоволення заяви представника відповідачів про застосування строку позовної давності відсутні.

Проаналізувавши встановлені фактичні обставини у справі, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 7, 10, 12, 13, 18, 81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3, виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області про знесення самовільно збудованих будівель, приведення земельної ділянки у первісний стан - задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3, своїми силами та за власний рахунок, знести самовільно збудовані на території домоволодіння по АДРЕСА_2 літню кухню, літера «Ж» і добудову до літньої кухні (на плані земельної ділянки) та гараж, літера « Е » на плані земельної ділянки, які частково розташовані на земельних ділянках, належних ОСОБА_1.

Зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , своїми силами та за власний рахунок поновити межі земельних ділянок шляхом поновлення огорожі на місці, визначеному відповідною проектною організацією як межа, яка розмежовує земельні ділянки АДРЕСА_2 , знести встановлену огорожу, у тому числі паркан, який складається з бетонного цоколя, металевих стовпчиків, прольотів, заповнених металопрофільним настилом загальною довжиною 15,71 м, яка продовжена металевою сіткою, металевими та дерев`яними стовпчиками загальною довжиною 19,26 м.

Повний текст рішення суду складено 01 липня 2019 року.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.О. Гончарова-Парфьонова