Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 415/6840/16-ц

провадження № 61-43266св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Лисичанська міська рада Луганської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 11 квітня 2018 року у складі головуючого-судді Фастовця В. М. та постанову Апеляційного суду Луганської області від 20 липня 2018 року у складі колегії суддів: Дронської І. О., Коновалової В. А., Яресько А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Лисичанської міської ради Луганської області про визнання права власності.

Позов мотивовано тим, що на підставі укладеного 25 грудня 2008 року із відповідачем договору оренди землі, йому було передано у строкове платне користування земельну ділянку площею 0, 0027 га для будівництва і експлуатації торгівельного кіоску, що розташована по АДРЕСА_1 . Розпочавши роботи з будівництва торгівельного кіоску, уклав відповідні договори з підрядними організаціями щодо розробки проектів будівництва, які були погоджені у різних організаціях.

Наразі приміщення торгівельного кіоску збудовано, проте він позбавлений можливості розпоряджатися таким майном через невизнання державою за ним права власності.

08 квітня 2015 року між сторонами укладено договір оренди землі, згідно якого йому передано в строкове платне користування земельну ділянку площею 0, 0027 га для будівництва і експлуатації торгівельного кіоску, яка розташована по АДРЕСА_1 . У пункті 3 цього договору зазначено, що на вказаній земельній ділянці розташовано торгівельний кіоск, який належить орендарю.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на побудову, розташовану по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 11 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що земельна ділянка надавалася позивачу в оренду для будівництва торгівельного кіоску, докази наявності на цій земельній ділянці на час передання її в оренду вже побудованого об`єкта нерухомості відсутні, належний дозвіл на виконання будівельних робіт у позивача відсутній, а відтак торгівельний кіоск АДРЕСА_2 є самочинним будівництвом, право власності на яке у позивача не виникло.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Луганської області від 20 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 11 квітня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У серпні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не взяли до уваги факт обізнаності відповідача щодо розміщення спірної побудови на орендованій земельній ділянці, що в свою чергу вказує на фактичне визнання права власності на такий об`єкт й такі дії відповідача в силу вимог статті 174 ЦПК України мають оцінюватися як визнання позову.

Ухвалою Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.

Відзивів на касаційну скаргу не надходило.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що рішенням виконавчого комітету Лисичанської міської ради від 20 березня 2006 № 321 «Про житлово-громадське будівництво» позивачу надано дозвіл на проектування будівництва торгівельного кіоску АДРЕСА_2 .

Рішенням Лисичанської міської ради Луганської області від 25 листопада 2008 року № 815 внесено зміни у пункт 3 рішення міської ради від 23 жовтня 2008 року № 781, згідно з яким позивачу затверджено проект землеустрою про відвід земельної ділянки, надано в оренду строком на один рік земельну ділянку площею 0, 0027 га для будівництва та експлуатації торгового кіоску АДРЕСА_2 .

25 грудня 2008 року між Лисичанською міською радою Луганської області та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі, відповідно до пункту 1 якого, орендодавець, на підставі рішення № 781 від 23 жовтня 2008 року надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та експлуатації торгівельного кіоску, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Луганській області ОСОБА_1. 20 вересня 2012 року, 22 січня 2013 року та 18 лютого 2013 року відмовлено в реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт з будівництва торгівельного кіоску АДРЕСА_2 . Вказані відмови позивачем не оскаржувалися.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до частини 2 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Нормами ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Згідно з вимогами пункту 5 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого Постановою КМУ від 13 квітня 2011 року № 466будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, та реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт для І-ІІІ категорії складності.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно із частиною другою цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 1328цс15.

Отже, вирішуючи справу, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, урахувавши зазначені норми матеріального права та установивши, що земельна ділянка надавалася позивачу в оренду для будівництва кіоску, докази наявності вже побудованого об`єкта нерухомості на такій земельній ділянці на час надання її в оренду та належного дозволу на виконання будівельних робіт відсутні, у реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт з будівництва торгівельного кіоску позивачу відмовлено тричі, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на побудову відповідно до положень частини третьої статті 376 ЦК України.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо факту обізнаності відповідача щодо розміщення спірної побудови на орендованій земельній ділянці, що в свою чергу вказує на фактичне визнання права власності на такий об`єкт й в силу вимог статті 174 ЦПК України розцінюється як визнання позову, є безпідставними, оскільки Лисичанська міська рада Луганської області у запереченнях на позов зазначала про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на самочинне будівництво.

Інші доводи касаційної скарги у їх сукупності зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції та до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 11 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Луганської області від 20 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко