КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7693/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 23 травня 2018 року та рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 лютого 2019 року (суддя Букіна О.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, визнання права користування та зміну договору найму,

встановила:

у серпні 2017р. позивач звернулася до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , визнання за нею права користування спірною квартирою та визнання її наймачем квартири за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача ОСОБА_5 .

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що в 2006 році познайомилася зі своїм майбутнім чоловіком - ОСОБА_6 , з яким відразу почала спільно проживати в його квартирі АДРЕСА_1 . 19 лютого 2016 року вони офіційно зареєстрували шлюб.

Позивач зазначала, що спірна квартира була неприватизованою та перебувала в комунальній власності. Наймачем вказаної квартири був батько ОСОБА_6 - ОСОБА_5 , який до своєї смерті в 2002 році проживав та вів з ним спільне господарство. Зареєстровані в спірній квартирі брат ОСОБА_6 - ОСОБА_3 та його син ОСОБА_4 не проживали в ній з 1997 року, а проживали у квартирі АДРЕСА_2 , проте їм було достеменно відомо про факт її проживання у вказаній квартирі, проти якого вони не заперечували.

Позивач стверджувала, що її чоловік - ОСОБА_6 з 2002 року після смерті свого батька продовжував сплачувати комунальні послуги та безперервно проживав у вказаній квартирі та вважав дану квартиру своєю, фактично перейнявши права наймача.

Позивач зазначала, що після смерті її чоловіка у 2017 році, вона продовжувала

сплачувати комунальні та інші послуги по спірній квартирі, проте брат померлого неодноразово перешкоджав їй у користуванні вказаною квартирою та погрожував фізичною розправою, у зв`язку із чим вона неодноразово зверталася до поліції.

У лютому 2018 року та травні 2018 року позивач подала заяви про збільшення позовних вимог, в яких, крім раніше заявлених вимог, також просила:

- визнати недійсним розпорядження голови Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 05.09.2017р. №647 «Про зміну договору найму», яким визначено ОСОБА_3 наймачем житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним розпорядження голови Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.10.2017р. №47370 «Про приватизацію житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 »;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках, видане 17.10.2017р. згідно розпорядження голови Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.10.2017р. №47370, серія СТЕ 155885;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 20.04.2018р. між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марініченко О.С., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 40733326 від 20.04.2018р.;

- продовжити строк на збереження за нею квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з її відсутністю понад шість місяців з поважних причин;

- усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23 травня 2018 року відмовлено у прийнятті заяв про збільшення позовних вимог.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі; ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 23 травня 2018 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Представник позивача посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, так як суд першої інстанції не оцінив докази, які підтверджували факт не проживання відповідачів в спірній квартирі понад 6 місяців, не вказав підстави та мотиви їх відхилення; не надав оцінку доказам, які підтверджують факт постійного проживання позивача в спірній квартирі.

Представник позивача вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду є незаконним та необґрунтованим.

Також представник позивача посилається на порушенням норм процесуального права при постановленні ухвали про відмову у прийнятті до розгляду заяви про збільшення позовних вимог, оскільки вважає, що судом не враховано ч. 2 ст. 49 ЦПК України та ч. 3 ст. 264 ЦПК України, відповідно до яких, ухвалюючи рішення у справі, суд, за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого провадження, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов`язаний із предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо

позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із незалежних від нього причин.

Представник позивача стверджує, що судом неправильно застосовано ч. 3 ст. 49 ЦПК України, яка передбачає право позивача змінити предмет або підставу позову, оскільки в поданій заяві про збільшення позовних вимог не йдеться а ні про збільшення позовних вимог, а ні про зміну підстав чи предмету позову.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними, оскільки до 2013 року позивач перебувала у шлюбі з ОСОБА_8 , тому її твердження про проживання з ОСОБА_6 однією сім`єю з 2006 року є неправдивими. Відповідач зазначає, що позивач з 2015 року приходила до його брата у гості, про реєстрацію шлюбу він не знав і до нього ніхто не звертався з приводу дозволу на поселення позивача у квартиру.

Також відповідач посилався на те, що за домовленістю з братом після свого одруження проживав у квартирі своєї дружини, однак раз на тиждень приходив до спірної квартири і ночував в ній, так як брат зловживав спиртними напоями, вчиняв сварки зі своїми приятелями, що викликало невдоволення сусідів. При цьому, саме він сплачував комунальні платежі, так як брат тривалий час не працював.

Відповідач ОСОБА_4 та третя особа Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.129, 130, 159, 160 т.2), у судове засідання двічі не з`явилися, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України суд провів судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Кирилець М.О., яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Кучерявенко О.М., яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що кватира АДРЕСА_1 на підставі ордеру № 15869 від 2 травня 1965 року була надана ОСОБА_5 на сім`ю з чотирьох осіб: він, дружина ОСОБА_9 , сини ОСОБА_3 і ОСОБА_6 .

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Станом на 31 серпня 2017 року у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4

19 лютого 2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, у зв`язку із чим остання змінила прізвища на ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть від 20 червня 2017 року.

Розпорядженням Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації № 647 від 15 вересня 2017 року ОСОБА_3 визначений наймачем житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності від 17 жовтня 2017 року вищезазначена квартира передана в спільну часткову власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних частках.

Згідно відмітки у паспорті ОСОБА_1 вона з 2 квітня 2013 року зареєстрована у АДРЕСА_6 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Колегія суддів вважає, що такий висновок відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Згідно зі статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в цьому жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Під час судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , за життя не звертався до відповідних органів з питанням реєстрації позивача у спірній квартирі. Інші наймачі квартири - відповідачі по справі, згоди на проживання позивача у квартирі не надавали та заперечують проти її проживання у вказаному житловому приміщенні.

Позивач не заперечувала, що не погоджувала питання про своє вселення у квартиру з відповідачами та їх згоди на це отримувала.

Крім того, з копії паспорта ОСОБА_1 вбачається, що 2 квітня 2013 року вона зареєструвала своє постійне місце проживання у с. Дубрівка Житомирської області, що спростовує твердження позивача про її постійне проживання у спірному житловому приміщенні з 2006 року.

Належних та достатніх доказів поселення у квартиру АДРЕСА_1 з дотриманням вимог ст. 65 ЖК УРСР позивачем не надано, а відтак суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність вказаних позовних вимог.

Нормою, яка встановлює порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є стаття 72 ЖК УРСР, у статті 71 ЖК УРСР передбачені підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом статей 71, 72 ЖК УPCP наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УPCP), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між наймачами спірної квартири була домовленість з приводу користування житловим приміщенням, що підтверджується збереженням за відповідачами права користування квартирою, так як ні наймач ОСОБА_5 , ні у подальшому ОСОБА_6 за життя не ставили питання про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відповідач ОСОБА_4 був зареєстрований у квартирі у 2006 році, проти чого не заперечував ОСОБА_6 , відповідач ОСОБА_3 мав ключі від квартири та мав можливість у будь-який час прийти до квартири та ночувати в ній, у квартирі перебували його речі, ОСОБА_6 користувався більшою кімнатою, залишивши у користування відповідачів меншу кімнату.

Вказані обставини не були спростовані позивачем.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачі визнали той факт, що вони не проживали у спірній квартирі, що є беззаперечною підставою для визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщення, не ґрунтуються на норма матеріального права, так як домовленість наймачів житлового приміщення між собою про порядок користування квартирою, є тією поважною причиною, яка зберігає право осіб, які тимчасово не проживають квартирі, на користування жилим приміщенням.

Крім того, ОСОБА_1 не є наймачем спірного житлового приміщення, її вселення в квартиру відбулося з порушенням вимог статті 65 ЖК Української РСР, тому остання не має права звертатися до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням на підставі статей 71, 72 ЖК Української РСР.

Встановивши відсутність доказів на підтвердження наявності письмової згоди на проживання позивача від всіх членів сім`ї наймача ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та реєстрацію і проживання в спірному жилому приміщенні ОСОБА_1 , а останньою не спростовано наявність у неї права користування іншим житловим приміщенням за місцем її реєстрації, суд першої інстанції на підставі наданих сторонами доказів, яким надана оцінка у їх сукупності, дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем набуття права користування спірною квартирою у встановленому законом порядку.

Доводи апеляційної скарги, що судом не взято до уваги та обставина, що відповідачі мають інше постійне місце проживання, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, так як позовні вимоги заявлені на підставі ст. 71 ЖК УРСР, а не ст. 107 ЖК УРСР.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про недоведеність позовних вимог.

Відмовляючи у прийнятті до розгляду заяв представника позивача про збільшення позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що фактично заява є новим позовом, а прийняття заяви про збільшення позовних вимог утруднить та безпідставно затягне розгляд справи.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Частиною 3 статті 264 ЦПК України визначено, що ухвалюючи рішення у справі, суд, за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого провадження, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов`язаний із предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із не залежних від нього причин.

Суд першої інстанції призначив підготовче засідання у даній справі на 4 грудня 2017 року.

Заперечення на позовну заяву відповідачем ОСОБА_3 були подані 4 грудня 2017 року разом із документами, які підтверджували приватизацію відповідачами спірної квартири.

У зв`язку із поданням вказаних документів, представником позивача 9 лютого 2018 року була подана заява про збільшення позовних вимог, в якій ОСОБА_1 оспорювала законність приватизації відповідачами спірної квартири.

Не дивлячись на наявність спору у суді з приводу користування квартирою АДРЕСА_1 , відповідачі 20 квітня 2018 року здійснили її відчуження на підставі договору купівлі-продажу, що стало підставою для подання представником позивача 23 травня 2018 року заяви про збільшення позовних вимог, в якій оспорювався договір купівлі-продажу квартири.

Вказані процесуальні дії представником позивача були здійсненні до закінчення підготовчого засідання, вказані у заявах про збільшення позовних вимог вимоги не могли бути включені ОСОБА_1 до позовної заяви, так як обставини, правомірність яких оспорювала позивач, виникли після подання нею позовної заяви, тому суд першої інстанції безпідставно відмовив у прийнятті заяв про збільшення позовних вимог і доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права в цій частині є правомірними.

Разом з цим, згідно ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Під час судового розгляду встановлена відсутність правових підстав для набуття позивачем права користування спірною квартирою у встановленому законом порядку, а відтак порушення судом першої інстанції норм процесуального права при відмові у прийнятті заяв про збільшення позовних вимог, предметом яких були оспорення правомірності приватизації спірної квартири відповідачами та відчуження цієї квартири третій особі, не призвело до неправильного вирішення даного спору.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, допущені порушення норм процесуального права не призвели до неправильного вирішення спору, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення та ухвали суду і задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 23 травня 2018 року та рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 лютого 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 червня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк