Справа № 522/8427/17
Провадження № 2/522/634/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , за яким просив поділити спільне майно подружжя легковий автомобіль марки Оpel Corsa 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , залишивши його в користуванні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнувши з неї на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля в розмірі 87 148,87 гривень.

При цьому позивач посилався на те що, 27 листопада 2010 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб. До укладення шлюбу, починаючи з грудня 2007 року, вони проживали однією сім`єю без шлюбу. Даний юридичний факт встановлений рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.02.2017 р. у справі № 522/25203/16-ц.

Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 , 17.06.2008 р ІНФОРМАЦІЯ_3 він придбав автомобіль марки Оpel Corsa, державний номер НОМЕР_2 . Після купівлі автомобіля він оформив довіреність для того, щоб дружина, ОСОБА_2 , мала можливість користуватися транспортним засобом.

Коли позивач вирішив повернути свій автомобіль, він дізнався, що відповідачка здійснила відчуження зазначеного автомобіля своїй матері, ОСОБА_3 .

Зважаючи на те, що оспорюваний автомобіль придбаний новим, жодного разу не потрапляв у дорожньо-транспортні пригоди, на момент відчуження був у відмінному технічному стані, позивач вважає, що на його користь з ОСОБА_2 має бути стягнена половина суми оціночної вартості оспорюваного автомобіля 87 148,87 гривень.

В свою чергу ОСОБА_2 звернулась до суду зі зустрічним позовом до ОСОБА_1 , у якому просила суд встановити факт, що будинок являється спільною власністю подружжя і частки були рівні, а також визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 .

При цьому позивачка посилається на те, що вона з відповідачем проживала однією сім`єю в цивільному шлюбі з грудня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 року, що визначалось веденням спільного господарства та пов`язаністю спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки подружжя.

Згідно рішення суду № 522/25203/16-ц від 14 лютого 2017 року суд вирішив задовольнити її позов та визнати існування фактичних шлюбних відносин та факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з грудня 2007 року по момент реєстрації шлюбу. 27 листопада 2010 року сторони зареєстрували шлюбні відносини.

У період з 2009 по 2012 рік позивачкою та відповідачем був збудований будинок за адресою: АДРЕСА_2 . У 2012 році будинок був введений в експлуатацію і на нього отримано право власності. Маючи намір переїхати в Одесу, вони по оголошенню знайшли квартиру в Одесі, зв`язалися з господаркою квартири ОСОБА_4 і домовилися на обмін з доплатою від ОСОБА_4 .. Враховуючи, що право власності на будинок виникло в 2012 році, а ОСОБА_4 придбала квартиру в 2011 році, її чоловік пояснив, щоб уникнути зайвої сплати податків вони укладуть два договори дарування, а надалі він перепише 1/2 частину квартири на позивачку.

25.10.2012 року ОСОБА_1 отримав в дар квартиру за адресою : АДРЕСА_1 , а також в той же день 25.10.2012 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_4 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачка вважає, що побудований спільно будинок за адресою: АДРЕСА_2 , в період з 2009 року по 2012 рік являється спільним майном і частки є рівними. Отже, вона має право визнати за собою 1/2 частину квартири.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, зустрічні позовні вимоги просив залишити без задоволення.

Представник позивача за зустрічним позовом позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, первісні позовні вимоги просив залишити без задоволення.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов ОСОБА_1 та зустрічний позовом ОСОБА_2 не обґрунтовані, не доведені та задоволенню не підлягають.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 27 листопада 2010 року між ОСОБА_1 , та ОСОБА_5 , (після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_6 , було укладено шлюб, зареєстрований Другим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, відповідний актовий запис № 604.

До укладення шлюбу, починаючи з грудня 2007 року,сторони проживали однією сім`єю без шлюбу. Даний юридичний факт встановлений рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.02.2017 р. у справі № 522/25203/16-ц.

Під час перебування у шлюбних відносинах з ОСОБА_2 , 17.06.2008 р. позивач за первісним позовом придбав автомобіль марки Оpel Corsa, номер кузова НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 .

18.12.2015 року ОСОБА_1 оформив довіреність на ім`я ОСОБА_2 на право розпорядження та експлуатації автомобіль марки Оpel Corsa, державний номер НОМЕР_2 .

31.12.2015 року ОСОБА_2 здійснила відчуження автомобіля Оpel Corsa, державний номер НОМЕР_2 на користь своєї матері ОСОБА_3 , шляхом укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Позивач в позові посилається на те, що звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом про виключення його із актового запису про народження ОСОБА_7 Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 52218099/16-ц від 25.01.2017 р. його позовні вимоги задоволено. По завершенню вищевказаного судового процесу ОСОБА_1 вирішив повернути свій автомобіль, та як виявилось згодом, ОСОБА_2 здійснила відчуження зазначеного автомобіля своїй матері, ОСОБА_3

Суд не приймає до уваги ці посилання позивача так як вони не підтверджуються матеріали справи та відповідними доказами.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд вважає, що оскільки позивачем не надані докази про те, що він не знав про відчуження автомобіля, або не надавав на це свою згоду, а тому можливо зробити висновок про те, що автомобіль Оpel Corsa, державний номер НОМЕР_2 був відчужений у період шлюбу, отримані кошти пішли на потреби сім`ї.

Таким чином, суд вважає, що не має жодних підтверджень викладених в позовній заяві обставин, надані позивачем ОСОБА_1 докази не можуть вважатися належними, а тому суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог.

Щодо вимог зустрічного позову то, суд також відмовляє у його задоволенні виходячи з наступного.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.11.2017 року (справа № 522/25198/16-ц), було встановлено, що згідно дозволу на будування вищевказаного будинку, який був наданий ОСОБА_1 розпорядженням Ради народних депутатів Біляївського Одеської області № 306/95 від 06.09.1995 року. Будівельний паспорт на будівництво індивідуального житлового будинку також був складений 15.09.1995 року на імя ОСОБА_1 ..

Згідно довідки виконавчого комітету Великодальницької сільради Біляївського району Одеської області №4081 від 31.07.2006 року, ОСОБА_1 є власником житлового будинку в АДРЕСА_2 , за ним же числиться земельна ділянка, площею 0,15 га.

У подальшому, у 2012 році, земельна ділянка була приватизована відповідачем та ним отримано правовстановлюючий документ на земельну ділянку Державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 .

Того ж року, ОСОБА_1 було введено в експлуатацію вказаний будинок та отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_4 від 25.07.2012 року. Право власності на вищевказаний будинок зареєстроване КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації нерухомості» м. Біляївка 25.10.2012 року.

25.10.2012 року був укладений договір дарування, за яким ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дар житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_3 , посвідчений державним нотаріусом Біляївської РДНК Грабовенко-Ворсуляк Д.М. та зареєстровано в реєстрі під № 2-2556.

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 25.10.2012 року, зареєстрованої в реєстрі за №2-2555, ОСОБА_2 надала згоду на дарування ОСОБА_1 , вказаного будинку.

Земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_3 була також подарована ОСОБА_4

При укладанні договору дарування земельної ділянки згода ОСОБА_2 не була потрібна, так як земельна ділянка була особистою власністю ОСОБА_1

На підставі наведеного вбачається, що ОСОБА_2 знала про укладання договору дарування, надала свою згоду на його укладання, а тому вимоги про встановлення факту, що будинок являється спільною власністю подружжя і частки були рівні є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Судом також встановлено, що відповідно до договору дарування квартири 25.10.2012 року ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_4 .

Відповідно до вимог ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.11.2017 року (справа № 522/25198/16-ц), яке залишено без змін, постановою апеляційного суду Одеської області від 16.05.2018 року було відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про встановлення факту укладання міни.

Таким чином, суд вважає, що квартира АДРЕСА_4 є майном яке набуте ОСОБА_1 за час шлюбу, але на підставі договору дарування, а тому є його особистою приватною власністю, а тому вимоги про визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 , суд виходить з того, що ними не надано жодних доказів щодо порушення їх прав.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Керуючись ст. 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 258-259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити у повному обсязі.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя:

12.06.19