Ухвала

Іменем України

20 червня 2019 року

м. Київ

справа № 333/953/18

провадження № 61-10537ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2019 року у складі судді Холода Р. С. та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 травня 2019 року у складі колегії судів: Полякова О. З., Крилової О. В., Кухаря С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 25 лютого 2014 року між ним та ОСОБА_4 укладений договір позики, за умовами якого остання отримала у борг грошові кошти у розмірі 15 000,00 дол. США, строком повернення боргу до 24 лютого 2015 року, сума яка підлягає поверненню - 16 500,00 дол. США.

У зазначений строк відповідач борг не повернула, 17 січня 2018 року здійснила часткове погашення боргу у сумі 163 000,00 грн, що станом на 17 січня 2018 року за курсом Національного банку України еквівалентно 5 689,35 дол. США, про що ним написано розписку.

Відповідач ухиляється від повернення суми боргу, незважаючи на закінчення строку, протягом якого кошти мали бути повернуті.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд стягнути із відповідача суму боргу у розмірі 292 640,30 грн, що еквівалентно 10 810,65 дол. США, три проценти річних від простроченої суми за період із 24 лютого 2015 року до 17 січня 2018 року та до 23 лютого 2018 року у сумі 39 791,35 грн, що загалом становить 332 431,65 грн, а також судові витрати.

У квітні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, укладеного 25 лютого 2014 року.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що у 2006 році до неї звернулася мати позивача - ОСОБА_5 з проханням про надання правового захисту як адвоката її засудженому сину - ОСОБА_1 Вироком апеляційного суду Запорізької області від 23 квітня 2004 року ОСОБА_1 засуджено за частиною четвертою статті 152, пунктами 2, 10 частини другої статті 115 Кримінального кодексу України (далі - КК України) та призначено покарання у вигляді 15 років позбавлення волі. У жовтні 2006 року вона звернулася до Генеральної прокуратури України із заявою про ініціювання перегляду вироку суду у зв`язку з нововиявленими обставинами. Згідно з листом Генеральної прокуратури України від 11 грудня 2006 року призначено розслідування нововиявлених обставин, у результаті якого постановою колегії суддів Судової палати з кримінальних справ Верховного Суду України від 22 квітня 2008 року вирок Апеляційного суду Запорізької області від 13 квітня 2004 року скасовано у порядку виключного провадження за нововиявленими обставинами. 12 червеня 2008 року кримінальна справа щодо ОСОБА_1 закрита за відсутністю в його діях складу злочину. Після звільнення ОСОБА_1 з місць позбавлення волі, вона продовжувала представляти його інтереси у іншій кримінальній справі та у справі про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 06 листопада 2012 року стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку на користь ОСОБА_1 36 263,00 грн на відшкодування майнової шкоди та 500 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. В усіх справах інтереси ОСОБА_1 вона представляла на безоплатній основі, існувала лише усна домовленість про виплату гонорару у розмірі 15 000,00 дол. США після отримання ОСОБА_1 грошових коштів з Державного бюджету України за рішенням суду.

Після отримання коштів за рішенням суду ОСОБА_1 виконав їх усну домовленість про виплату гонорару за виконану роботу та передав їй грошові кошти у розмірі 15 000,00 дол. США. На його прохання для звітування перед дружиною про витрати написано розписку про отримання нею зазначеної суми коштів. Маючи довірливі стосунки на протязі тривалого часу вона написала власноручно договір, в якому зазначила, що дійсно отримала кошти від ОСОБА_1 Договір укладений в одному екземплярі без зазначення про отримання коштів на руки, без визначення курсу долару США на момент правочину. Реальний договір позики, який складений професійним адвокатом не може бути укладеним у такій формі як правочин, що має на меті певні наслідки.

Зазначала, що оспорюваний договір позики укладений з метою настання інших наслідків, ніж надання позики та повернення боргу, в її діях та діях ОСОБА_1 при укладенні договору позики був наявний умисел щодо укладення саме фіктивного договору позики, оскільки внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву.

З огляду на зазначене, ОСОБА_4 просила суд визнати недійсним договір позики, укладений 25 лютого 2014 року.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 07 травня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто із фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 292 689,13 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні зустрічного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 відмовлено.

23 травня 2019 року представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 - ОСОБА_6 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 травня 2019 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2019 року зазначену касаційну скаргу залишено без руху для усунення виявлених недоліків до 03 липня 2019 року, але не більше десяти днів із дня отримання ухвали, зокрема надати докази сплати судового збору у розмірі 3 366,00 грн, докази на підтвердження повноважень представника як адвоката, а також уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості сторін у справі.

У червні 2019 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, а саме: оригінал квитанції про сплату судового збору у розмірі 3 366,00 грн, а також уточнену касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 із її копіями відповідно до кількості сторін у справі.

Таким чином, недоліки касаційної скарги усунуто.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно з частиною п`ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом із тим, як зазначено у частині п`ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішення.

Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій, встановивши, що відповідач належним чином не виконувала своїх зобов`язань за договором позики від 25 лютого 2014 року, дійшли правильного висновку про наявність підстав для стягнення з останньої на користь позивача заборгованості за вказаним договором позики.

Згідно зі статтею 234 ЦК Українифіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що відповідачем належними та допустимими доказами не доведено, що при укладенні оспорюваного договору позики його сторони мали на меті настання інших наслідків, ніж надання позики та повернення боргу, що є її процесуальним обов`язком, у зв`язку із чим обґрунтовано відмовили у визнанні договору позики недійним.

Посилання заявника у касаційній скарзі на відсутність розписки про отримання ОСОБА_4 коштів за договором позики, є необґрунтованими, оскільки письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що позивач пропустив строк на звернення до суду, враховуючи те, що договір позики був укладений 24 лютого 2015 року, оскільки зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що позивач направив позов до місцевого суду 23 лютого 2018 року, тобто у межах трирічного строку позовної давності.

Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законних та обґрунтованих судових рішень, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Таким чином, оскільки правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами п`ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик