Номер провадження: 22-ц/813/2176/19
Головуючий у першій інстанції Виноградова Н.В.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2016 року у складі судді Виноградової Н.В.,

встановив:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , в якій просила договір позики, посвідчений Шепелюк Р.Ю., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 28 липня 2012 року за р.№936, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвати; зобов`язати ОСОБА_2 прийняти від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 147710 гривень 64 копійки, що в еквіваленті, станом на 27.06.2013 року складає 18480 доларів США; договір іпотеки, посвідчений Шепелюк Р.Ю., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 28 липня 2012 року за р.№938 від 28 липня 2012 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнати припиненим, після прийняття ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики; встановити порядок виконання рішення, визначивши, що це рішення у разі його виконання є підставою для виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про арешт предмету іпотеки.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 28 липня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, у відповідності до якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_5 грошову суму у розмірі 196947 гривень 52 копійки, що в еквіваленті складало 24640 доларів США, за курсом НБУ станом на 28 липня 2012 року.

У відповідності до п. 5 вищевказаного договору, ОСОБА_1 зобов`язалась на вимогу ОСОБА_2 сплачувати боргову суму, що в еквіваленті складає 24640 доларів США згідно графіку.

27.06.2013 року ОСОБА_1 намагалась повернути ОСОБА_2 залишок заборгованості у розмірі 147710,64 грн., що в еквіваленті складало 18480 доларів США, однак остання відмовилась, посилаючись на те, що їй вигідніше не приймати від неї грошові кошти та забрати предмет іпотеки.

Згодом позивачем було збільшено позовні вимоги, а саме заявлено додаткову вимогу: визнати заяву ОСОБА_2 про отримання від ОСОБА_3 грошової суми в розмірі 22400 дол. США в рахунок повного погашення зобов`язань ОСОБА_1 за договором позики посвідченим 28.07.2012 року приватним нотаріусом ОМНО Шепелюк Р.Ю. недійсним.

Ухвалою суду від 25.09.2015 року було об`єднано в одне провадження позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про зобов`язання вчинити певні дії та визнання договорів припиненими, та позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення боргу.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтував тим, що 19.02.2015 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 22440 дол. США в рахунок повного виконання ОСОБА_3 зобов`язань ОСОБА_1 за договором позики, що підтверджується заявою первинного кредитора за договором позики від 28.07.2012 року ОСОБА_2 , яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гур`яновою Л.Г. 19.02.2015 року, в реєстрі №254.

З урахуванням вищезазначеного, у відповідності до ст. ст. 512, 514, 516 ЦК України фактично відбулася заміна кредитора за договором позики від 28.07.2012 року та новим кредитором за даним договором позики, починаючи з 19.02.2015 року став ОСОБА_3 , до якого перейшли усі права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Відповідач не виконав свої зобов`язання, загальна сума заборгованості за договором позики від 28.07.2012 р. станом на 27.08.2015 року перед ОСОБА_3 , яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 , становить 781313,73 грн., що включає в себе: основний борг у розмірі 468975,43 грн. (еквівалент 22 000 доларів США станом на 27.08.2015 р. по курсу НБУ 2131,7065 грн. за 100 доларів США); штраф, передбачений п. 8 договору позики, у розмірі 41230,79 грн.; пеня, передбачена п. 8 договору позики, у розмірі 271107,51 грн.

Згодом адвокатом ОСОБА_3 було надано заяву про збільшення позовних вимог, а саме: просив стягнути з відповідачки ОСОБА_1 борг у розмірі 1064742,92 грн., що включає в себе: основний борг у розмірі 554433,13 грн. (еквівалент 22000 доларів США станом на 23.05.2016 р. по курсу НБУ 2520,1506 грн. за 100 доларів США); штраф, передбачений п. 8 договору позики, у розмірі 44562,33 грн.; пеня, передбачена п. 8 Договору позики, у розмірі 465747,46 грн.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2016 року в якому ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2016 року була виправлена описка (4 абзац резолютивної частини) у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про зобов`язання вчинити певні дії та визнання договорів припиненими було відмовлено.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення боргу задоволено.

Визнано ОСОБА_3 кредитором у зобов`язаннях, що виникли за договором позики від 28.11.2012 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю. 28.07.2012 року, реєстровий №936.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) борг у розмірі 1064742,92 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 3654 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про зобов`язання вчинити певні дії та визнання договорів припиненими, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості. Зазначено, що доводи представника ОСОБА_1 щодо, нібито, порушення вимог законодавства при вираженні грошових зобов`язань в іноземній валюті, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства; доказів того, що кредитор відмовляється отримувати від ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок повернення позики, до суду надано не було.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що у відповідності до ст. ст. 512, 514, 516 ЦК України фактично відбулася заміна кредитора за договором позики від 28.07.2012 року та новим кредитором за даним договором позики, починаючи з 19.02.2015 року став ОСОБА_3 , до якого перейшли усі права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Оскільки ОСОБА_1 не виконано своїх зобов`язань щодо погашення заборгованості за договором позики від 28.07.2012 року, тому на користь на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню борг в розмірі 1064742,92 грн., що включає в себе: основний борг у розмірі 554433,13 грн. (еквівалент 22000 доларів США станом на 23.05.2016 р. по курсу НБУ 2520,1506 грн. за 100 доларів США); штраф, передбачений п. 8 договору позики, у розмірі 44562,33 грн.; пеня, передбачена п. 8 договору позики, у розмірі 465747,46 грн.

Зазначене судове рішення оскаржує в апеляційному порядку представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 скарзі з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення, ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_1 та відмови у задоволенні позову ОСОБА_3

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 31.01.2017 року в складі судді Артеменко І.А. відкрито провадження у справі (т.2 а.с.158).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 31.01.2017 року у складі суддів - Артеменка І.А., Черевка П.М., Громіка Р.Д справа призначена до розгляду (т.2 а.с.159).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23.03.2017 року в складі судді Сидоренко І.П. справа прийнята до свого провадження (т.2 а.с.165).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.04.2017 року справа направлена до суду першої інстанції для виправлення помилок в рішенні Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2016 року (т.2. а.с.187-188).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2017 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про виправлення арифметичних помилок відмовлено (т.2. а.с.229-230).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на підставі розпорядження заступника керівника апеляційного суду Одеської області №5545 від 11.10.2017 року визначено новий склад суду: головуючий - суддя Кравець Ю.І., судді Журавльов О.Г., Комлєва О.С. (т.2 а.с.232-233).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від13.12.2017 року цивільна справа направлена до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення (т.3.а.с.6-8).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2018 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовлено (т.3.а.с.50-52).

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 статті 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 року №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019 року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні апеляційного суду Одеської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 23.01.2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого судді Журавльова О.Г., Комлевої О.С., Кравця Ю.І. (т.3 а.с.67).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 січня 2019 року в складі Журавльова О.Г., Комлевої О.С., Кравця Ю.І. справу прийнято до провадження та призначено до розгляду (т.3 а.с.68-69).

Апелянт ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялися належним чином.

Згідно відомостей накладної кур`єрської доставки №№ 5122075, 5122077 ОСОБА_1 від отримання судової повістки відмовилася, ОСОБА_4 за зазначеною адресою не проживає, що, згідно ч. 9 ст. 130, ст. 131 ЦПК України, вважається належним повідомленням особи про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Будь-яких заяв від апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4 до апеляційного суду не надходило.

Також колегія суддів враховує, що справа перебуває в суді тривалий час, матеріали справи містять всі належні та допустимі докази для вирішення справи по суті.

З цих підстав колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, повідомлених належним чином про дату, час і місце розгляду справи.

Одночасно колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.

10.06.2019 року до апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 адвоката Мхітарян О.С. в якому зазначено, що апеляційна скарга є необґрунтованою, рішення районного суду м. Одеси від 24.11.2016 року є законним та таким, що не підлягає скасуванню.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї викладених у відзиву, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 28.07.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, у відповідності до якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_5 грошову суму у розмірі 196947 гривень 52 копійки, що в еквіваленті складало 24640 доларів США, за курсом НБУ станом на 28.07.2012 року.

Відповідно до п. 5 даного договору, ОСОБА_1 зобов`язалась на вимогу ОСОБА_2 сплачувати боргову суму, що в еквіваленті складає 24640 доларів США згідно графіку: суму еквівалентну 440 доларів США з 28 серпня по 30 серпня 2012 року; суму еквівалентну 440 доларів США з 28 вересня по 30 вересня 2012 року; суму еквівалентну 440 доларів США з 28 жовтня по 30 жовтня 2012 року; суму еквівалентну 440 доларів США з 28 листопада по 30 листопада 2012 року; суму еквівалентну 440 доларів США з 28 грудня по 30.12.2012 року; суму еквівалентну 22 440 доларів США до 30.01.2013 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором позики 28.07.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, у відповідності до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку нежитлові приміщення, загальною площею 39,4 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 .

Судом першої інстанції також встановлено, що станом на 28.07.2013 року, ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за договором позики в цілому було передано грошову суму еквівалентну 2200 доларів США, та залишилось невиконаними грошових зобов`язань на суму 22440 доларів США.

19.02.2015 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 22440 дол. США в рахунок повного виконання ОСОБА_3 зобов`язань ОСОБА_1 за договором позики, що підтверджується заявою первинного кредитора за договором позики від 28.07.2012 року - ОСОБА_2 , яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гур`яновою Л.Г. 19.02.2015 року, в реєстрі №254.

Судом першої інстанції вірно також встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов щодо переуступки права вимоги та передача прав первісного кредитора новому кредитору відбулася шляхом оформлення заяви ОСОБА_2 , яка посвідчена 19.02.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гур`яновою Л.Г. і зареєстрована в реєстрі за №254.

Відповідно до ст. 204 ЦПК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Укладений правочин щодо передачі права вимоги в судовому порядку визнаний недійсним не був, його недійсність прямо не встановлена законом, сторонами його дійсність не оскаржується.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 513, ч.1 ст. 516 ЦК України).

Договором позики від 28.07.2012 року не передбачено заборони зміни кредитора та не передбачено отримання згоди боржника на таку зміну. Окрім того, відповідних заборон не містить і законодавство України.

З урахуванням вищезазначеного, суд першої інстанції, всупереч доводів апеляційної скарги, дійшов вірного висновку, що у відповідності до ст. ст. 512, 514, 516 ЦК України фактично відбулася заміна кредитора за договором позики від 28.07.2012 року та новим кредитором за даним договором позики, починаючи з 19.02.2015 року став ОСОБА_3 , до якого перейшли усі права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (у тому числі грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 550 ЦК України передбачає, що право на неустойку виникає незалежно наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним чином виконанням зобов`язання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою, штрафом, пенею є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 8 договору позики передбачено, що позичальник повертає позику частинами. У випадку прострочення строків повернення чергової частини боргу відповідно до п. 5 договору позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 12% від суми вказаної у п. 1 договору, до дня її повернення позикодавцю з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час її повернення позикодавцю з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а якщо така сума боргу не буде повернута протягом місяця після останнього дня прострочки платежу, то сторони передбачають встановлення пені від суми вказаної в п. 1 договору в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Одночасно колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доводи представника ОСОБА_1 щодо, нібито, порушення вимог законодавства при вираженні грошових зобов`язань в іноземній валюті, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо відступлення права вимоги постанови Правління НБУ від 06.06.2013 №210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» не поширюються, оскільки відповідно до п. 1 даної постанови НБУ, встановлено граничну суму розрахунків готівкою: підприємств (підприємців) між собою протягом одного дня в розмірі 10000 (десяти тисяч) гривень; фізичної особи з підприємством (підприємцем) протягом одного дня за товари (роботи, послуги) у розмірі 150000 (ста п`ятдесяти тисяч) гривень; фізичних осіб між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі 150000 (ста п`ятдесяти тисяч) гривень.

Більш того, порушення вимог постанови Правління НБУ від 06.06.2013 №210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» відносно того, що розрахунки на суму більше 150000,00 грн. проводяться шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок, внесенням та/або перерахуванням коштів на поточні рахунки, не є підставою для визнання правочину недійсним, а лише тягне за собою адміністративну відповідальність.

Таким чином, суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , не підлягають задоволенню. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Зокрема, як вбачається із матеріалів справи, доказів того, що кредитор відмовляється отримувати від ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок повернення позики, до суду надано не було.

Разом з тим, до апеляційної скарги представником ОСОБА_1 - ОСОБА_4 надано копії листів ОСОБА_1 до ОСОБА_2 від 15.07.2013 року, 20.09.2013 року та накладні №5964171, №6072522, якими, нібито, підтверджується факт відмови кредитора ОСОБА_2 отримувати від ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок повернення позики.

Проте, вказані докази не може прийнятись до уваги виходячи з наступного.

Згідно ст. 60 ЦПК України в редакції ЦПК, яка діяла на момент ухвалення рішення та подання апеляційної скарги, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 131 ЦПК України, сторони зобов`язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених ч. 1 цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Відповідно до вимог ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду . Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

В позовній заяві ОСОБА_1 не посилається на листи від 15.07.2013 року та 20.09.2013 року, накладні №5964171 та №6072522 як доказ обґрунтованості заявленого позову, останні не були надані до суду ні до початку розгляду по суті, ні під час судового розгляду справи, в апеляційній скарзі апелянт не довів, що дані докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач вказаними процесуальними правами не скористався, належні докази до суду першої інстанції не подав, висновки суду з приводу зазначених доказів в рішенні суду відсутні.

Окрім того, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 скористалася своїм правом виконати обов`язок щодо повернення грошових коштів за договором позики від 28.07.2012 року в порядку, визначеному п. 2 ч. 1 ст. 537 ЦК України.

Щодо доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , що судом не розглянуто позовну вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, апеляційний суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, представник ОСОБА_1 подавав до суду заяву про винесення додаткового рішення, яку обґрунтовував наявністю у матеріалах справи заяви ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог, у відповідності до якої остання просила залучити у якості співвідповідача ОСОБА_3 та визнати заяву ОСОБА_2 про отримання від ОСОБА_3 грошової суми у розмірі 22440 дол. США в рахунок повного погашення зобов`язань ОСОБА_1 за договором позики, посвідченим 28.07.2012 року приватним нотаріусом ОМНО Шепелюк Р.Ю. недійсним правочином.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2018 року по даній справі відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити певні дії та визнання договорів припиненими та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 про стягнення боргу. Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції виходив з того, що заява ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог не підлягала розгляду, оскільки була подана з порушенням вимог ЦПК України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про необґрунтованість апеляційної скарги.

Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України).

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 13.06.2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець