П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2019 року м. Київ

Справа № 752/1727/16

Провадження: № 22-ц/824/7442/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенко Д.Р., Пікуль А.А.,

секретар Глухенька М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Шкірая М.І.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, Київського національного торгово-економічного університету, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Український державний університет фінансів та міжнародної торгівлі, Кабінет міністрів України, про скасування наказу та поновлення на роботі,

в с т а н о в и в :

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Міністерства освіти і науки України, Київського національного торгово-економічного університету, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Український державний університет фінансів та міжнародної торгівлі, Кабінет міністрів України, про скасування наказу та поновлення на роботі, в якому просив скасувати наказ Міністерства освіти та науки України від 29.01.2016 року № 31-к «Про звільнення ОСОБА_1 », поновити ОСОБА_1 на посаді ректора Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі чи на іншій відповідній керівній посаді та зобов`язати Міністерство освіти і науки України та Київський національний торговельно-економічний університет нарахувати та виплатити позивачу заробітну плату за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 16.06.2015 року був призначений ректором Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі строком на п`ять років, як обраного за конкурсом, згідно статті 42 Закону України «Про вищу освіту» на умовах, визначених у контракті, відповідно до наказу Міністра освіти та науки України від 16.06.2015 року № 246-к «Про призначення на посаду ректора». 15.06.2015 року Міністерством освіти та науки України з ним підписано Контракт № 1-134.

29.01.2016 року йому було вручено наказ т.в.о. Міністра освіти та науки України Совсун І.Р. «Про звільнення ОСОБА_1 » від 29.01.2016 року № 31-к», відповідно до якого його було звільнено з посади ректора Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі у зв`язку з невиконанням ним умов Контракту від 15.06.2015 року № 1-134 (п. 6, п.п. 21, 22) на підставі п. 8 статті 36 КЗпП України. Як зазначено у тексті наказу, приводом для звільнення стала службова записка директора Департаменту персоналу МОН ОСОБА_6 від 22.01.2016 року № 5/2-31-16. В порушення п. 18 укладеного між сторонами контракту, про дострокове розірвання контракту він не був попереджений, зі службовою запискою, яка стала приводом для його звільнення, його не знайомили.

Крім того, як учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, він, позивач, віднесений до першої категорії осіб, постраждалих від цієї аварії. 21.01.2016 року за № 26/01-80 на ім`я Міністра освіти та науки України ним була подана заява про погодження відпустки як учасника ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС за 2016 рік, та невикористаної чергової відпустки за 2014 та 2015 роки. Отримавши 25.01.2016 року вказану заяву, Міністерство освіти та науки України 29.01.2016 року видало наказ про його звільнення, порушивши тим самим законодавство про соціальний захист постраждалих від Чорнобильської катастрофи. На його думку, не є встановленим фактом порушення ним, ОСОБА_1 , вимог контракту, оскільки службове розслідування цього факту не проводилось, з результатом перевірки, якщо така мала місце, його не знайомили, ніяких попереджень чи стягнень з боку Міністерства освіти та науки України він не отримував. Жодного разу не ставилось питання про невиконання чи неналежне виконання ним як ректором учбового закладу вимог чинного бюджетного чи іншого законодавства. За викладених підстав просив задовольнити позов та поновити його на посаді.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 13 березня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України та Київського національного торгово-економічного університету, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Український державний університет фінансів та міжнародної торгівлі, Кабінет Міністрів України, про скасування наказу та поновлення на роботі відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм процесуального права та порушення норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що підставою для видання наказу про його звільнення слугувала службова записка директора департаменту персоналу Міністерства освіти і науки України ОСОБА_6 від 22.01.2016 року, документи, що стали підставою для її складання, а також ряд документів, поданих стороною відповідача. Дані документи не відповідають дійсним обставинам та були використані відповідачами для ведення суду в оману. Контракт № І-134 від 15 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та Міністерством освіти та науки України в особі Міністра Квіта С.М., передбачає обов`язок керівника забезпечити цільове та ефективне використання коштів державного бюджету, своєчасне та у повному обсязі виконання вищим навчальним закладом зобов`язань перед державним бюджетом, органами Пенсійного фонду України, державними соціальними фондами (підпункти 21, 22 пункту 6). Службова записка директора департаменту персоналу Міністерства освіти і науки України ОСОБА_6 від 22.01.2016 року не містить жодних відомостей про порушення з боку ОСОБА_1 зазначених положень контракту. Дана записка складена на підставі листів Голови комісії з реорганізації УДУФМТ ОСОБА_7 від 25.12.2015 року № 3356/2; від 06.01.2015 року № 9/10; від 14.01.2016 року № 52/19; акту фіксації відмови ОСОБА_1 від надання письмових пояснень. Скаржник також зазначає, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17.08.2016 року було зобов`язано відповідача надати суду службову записку директора департаменту персоналу Міністерства освіти та науки України ОСОБА_6 від 22.01.2016 року, що стала підставою для звільнення ОСОБА_1 , та матеріали, на підставі яких її було складено. На виконання цієї ухвали відповідачем було надано лише службову записку, а інших документів, які стали підставою для звільнення ОСОБА_1 , відповідачем суду не надано. Факти, викладені у службовій записці від 22.01.2016 року, не відповідають дійсним обставинам справи, не були дослідженні належним чином та їм не надано належної оцінки. Події стосовно прийняття ОСОБА_3 на посаду професора кафедри світового господарства Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі мали місце до укладання контракту з ОСОБА_1 Твердження про нецільове використання приміщення їдальні в гуртожитку УДУФМТ та нанесення цим збитків також не відповідають обставинам справи, оскільки в гуртожитку УДУФМТ приміщення їдальні взагалі відсутнє, а отже дане приміщення не могло здаватись в оренду. Інші твердження вказаної службової записки також не знаходять свого підтвердження. Також скаржник вказує на те, що матеріали справи не місять жодного доказу про те, що ОСОБА_1 було повідомлено про майбутнє звільнення належним чином. Зазначає, що навіть при можливій умові звільнення ОСОБА_1 за порушення умов контракту, його звільнення із займаної посади мало відбутись по завершенню відпустки, а не раніше цієї дати. Крім того, ОСОБА_1 вказав, що під час розгляду справи в суді першої інстанції його було позбавлено процесуального права на допит свідків у судовому засіданні.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі.

02 травня 2019 року до Київського апеляційного суду на вищевказану апеляційну скаргу надійшов відзив представника КНТЕУ Івасина О.Р., в якому вказано, що посилання ОСОБА_1 на той факт, що на час звільнення він перебував у відпустці не відповідають дійсності, оскільки станом на 29.01.2016 року наказ про надання відпустки ОСОБА_1 не видався, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 травня 2019 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі з викладених підстав.

Представник Міністерства освіти і науки України - Кравець А.О. та представник Київського національного торговельного-економічного університету - Івасин О.Р. заперечували проти апеляційної скарги, вважали, що спір судом вирішений правильно.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

В силу вимог частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи убачається, що 15 червня 2015 року між ОСОБА_1 та Міністерством освіти та науки України в особі Міністра Квіта С.М. укладено контракт № І-134, відповідно до якого позивач призначається на посаду ректора Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі на строк з 16 червня 2015 року по 16 червня 2020 року (т. 1, а.с. 7-15).

На підставі укладеного контракту 16.06.2015 року наказом Міністра освіти і науки України № 246-к призначено ОСОБА_1 ректором Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі з 16 червня 2015 року на строк п`ять років по 16 червня 2020 року на умовах, викладених в контракті.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1223-р від 25 листопада 2015 року реорганізовано Український державний університет фінансів та міжнародної торгівлі (далі - УДУФМТ) шляхом приєднання до Київського національного торговельно-економічного університету з утворенням на його базі структурного підрозділу.

На виконання вказаного розпорядження Міністерством освіти і науки України видано відповідний наказ № 1309 від 17 грудня 2015 року, створено комісію з реорганізації Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі і визначено перелік питань щодо реорганізації вказаного університету.

Відповідно до наказу Т.в.о. Міністра освіти і науки України від 29 січня 2016 року № 31-к ОСОБА_1 звільнено з посади ректора Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі з 29 січня 2016 року у зв`язку із невиконанням ним умов контракту від 15 червня 2015 року № 1-134 (пункт шостий, підпункти 21, 22) (т. 1, а.с. 16).

Підставою для видання такого наказу слугувала службова записка директора департаменту персоналу Міністерства освіти і науки України ОСОБА_6 від 22.01.2016 року (т. 1, а.с. 181).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції не встановив порушень відповідачем трудових прав ОСОБА_1 , за захистом яких останній звернувся до суду.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір - це угода між працівником та власником підприємства, установи, органiзацiї або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. Працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, та дотримуватись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, органiзації або уповноважений ним орган чи фiзична особа зобов`язується виплачувати працiвниковi заробiтну плату й забезпечувати умови працi, передбаченi законодавством про працю, колективним договором i угодою сторiн.

Згідно частини 3 статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно пункту 8 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Укладаючи контракт № І-134 від 15 червня 2015 року позивач погодився з його умовами, у тому числі з підвищеною відповідальністю за порушення його умов. Порушення хоча б одного з пунктів контракту є підставою для його дострокового розірвання.

Таку позицію підтримав і Конституційний Суд України, який у своєму рішенні у справі щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України зазначив, що незважаючи на ці та інші застереження, що містяться в Кодексі законів про працю та інших актах трудового законодавства і спрямовані на захист прав громадян під час укладання ними трудових договорів у формі контрактів, сторонами в контракті можуть передбачатися невигідні для працівника умови: зокрема, це, як правило, тимчасовий характер трудових відносин, підвищена відповідальність працівника, додаткові підстави розірвання договору тощо.

Як зазначено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Оскільки на працівників, з якими укладено контракт, поширюється законодавство про працю, що регулює відносини по трудовому договору, за винятком, встановленим для цієї форми трудового договору, їх трудовий договір може бути припинено й з інших підстав, передбачених законодавством (статті 36, 39-41 КЗпП).

Згідно з пунктами 16, 17 постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» контракт з керівником підприємства може бути розірваний на підставах, установлених чинним законодавством, а також передбачених у контракті. При цьому розірвання контракту з ініціативи органу управління майном або керівника підприємства повинно провадитися з урахуванням гарантій, установлених чинним законодавством. При розірванні контракту з підстав, установлених у контракті, але не передбачених чинним законодавством, звільнення провадиться згідно з пунктом 8 статті 36 КЗпП України, про що робиться відповідний запис у трудовій книжці керівника підприємства.

Відповідно до пункту 6 Контракту № І-134 від 15.06.2015 року керівник зобов`язаний забезпечити цільове та ефективне використання коштів державного бюджету (підпункт 21) та своєчасне та у повному обсязі виконання вищим навчальним закладом зобов`язань перед державним бюджетом, органами Пенсійного фонду України, державними соціальними фондами (підпункт 22).

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Як зазначено вище, на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України № 1223-р від 25 листопада 2015 року щодо реорганізації Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі (УДУФМТ) Міністерством освіти і науки України видано наказ № 1309 від 17 грудня 2015 року про створення комісії з реорганізації УДУФМТ і визначено перелік питань щодо реорганізації вказаного університету.

Комісією з реорганізації УДУФМТ були виявлені чисельні порушення, які полягають у нецільовому та неефективному використанні коштів державного бюджету, не в повному виконанні вищим навчальним закладом зобов`язань перед державним бюджетом. Дані порушення зафіксовані в листі голови комісії з реорганізації ОСОБА_7 від 25.12.2015 року № 3356/28.

Так, комісією встановлено, що в порушення листа Міністерства освіти та науки України № 1/9-382 від 29.07.2014 року «Про особливу відповідальність педагогічних та науково-педагогічних працівників» в 2015 році позивач прийняв на посаду завідувача кафедри ОСОБА_3 , який ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 08.08.2014 року по кримінальній справі № 757/21457/14-к був звільнений від кримінальної відповідальності за частиною 1 статті 111 КК України (державна зрада). Окрім того, встановлено, що ОСОБА_1 не виконується п. 7 наказу Міністерства освіти та науки України № 1309 в частині забезпечення збереження службових документів, зокрема, комісією виявлена відсутність статуту зі змінами, свідоцтва про державну реєстрацію, сертифікату про акредитацію, довідки про внесення ВНЗ до державного реєстру, ліцензії, витягу з ЄДРПОУ, сертифікату про акредитацію.

Також комісією встановлено, що ОСОБА_1 допустив незаконне звільнення доцента кафедри фінансів та фінансово-економічної безпеки ОСОБА_8 з 23.12.2014 року, якого поновлено на роботі відповідно до рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28.09.2015 року. Вказане рішення не виконано в частині поновлення на роботі, внаслідок чого Державний бюджет України поніс збитки, що в сумі перевищують 35 000 грн.

Комісією з реорганізації УДУФМТ також було виявлено нецільове використання приміщення в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 , а саме за вказівкою ректора, без укладення будь-якого договору, з 17 грудня 2014 року сторонніми особами допоміжне приміщення гуртожитку використовувалось для виготовлення та реалізації продовольчих товарів. Витрати за комунальні послуги і використання даного приміщення під їдальню не відшкодовувались. Оплату електроенергії, водопостачання, водовідведення та інші послуги здійснювались УДУФМТ за рахунок коштів державного бюджету, розрахункова сума витрат з бюджету за 2015 рік становить 65000 грн., розмір орендної плати, яку мав би сплачувати орендар з приміщення площею 282 кв.м. за 2015 рік становить 491000 грн., з яких 50% повинно було бути відраховано до державного бюджету, а 50% - до бюджету УДУФМТ. Внаслідок таких дій позивача нанесено збитків, як державному бюджету в частині недоотримання доходів на суму 245000 грн., так і університету в сумі 310000 грн. в частині нецільового використання приміщення та понесених витрат на комунальні послуги.

Окрім того, комісією встановлено, що при здійсненні комплексу заходів щодо забезпечення трудових прав працівників має місце порушення статтей 35, 43, 55 Закону України «Про вищу освіту» в частині конкурсного відбору науково-педагогічних працівників, а саме останній конкурс на заміщенні науково-педагогічних посад оголошувався в липні 2014 року, як наслідок 60 % науково-педагогічних працівників зараховано на основі укладення трудових договорів (контрактів) без проведення конкурсного заміщення.

Вказані обставини також викладені і в Звіті про заходи на виконання наказу Міністерства освіти і науки України від 17.12.2015 року № 1309 «Про реорганізацію Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі» у період з 17.12.2015 року по 15.01.2016 року, який був надісланий Міністру освіти і науки України ОСОБА_10 листом від 14.01.2016 року № 58/01.

Як встановлено в ході апеляційного перегляду справи службова записка директора департаменту персоналу МОН ОСОБА_6 від 22.01.2016 року № 5/2-31-16 була написана саме внаслідок дослідження обставин, встановлених комісією з реорганізації УДУФМТ.

Посилання ОСОБА_1 в його апеляційній скарзі на те, що факти, викладені у службовій записці від 22.01.2016 року, яка слугувала підставою для його звільнення, не відповідають дійсним обставинам справи, колегія суддів вважає неприйнятними та такими, що не заслуговують на увагу, оскільки скаржником не надано суду належних та допустимих доказів на спростування обставин викладених у вказаній записці, а доведення обставин, які мають значення для справи і на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, відповідно до вимог частини 3 статті 12 ЦПК України є обов`язком цієї сторони виходячи з принципу змагальності сторін.

Відповідно до пункту 18 Контракту № І-134 від 15.06.2015 року у разі дострокового розірвання договору у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням сторонами обов`язків, передбачених цим контрактом, він розривається з попередженням за два тижні відповідної сторони.

З матеріалів справи убачається, що листом Директора департаменту персоналу Міністерства освіти і науки ОСОБА_6 від 13.01.2016 року № 5/1-33 зі змістом «У зв`язку із невиконанням Вами умов контракту від 15 червня 2015 року № 1-131(пункт шостий, підпункти 21, 22) попереджаю Вас про те, що ви будете звільнені з посади ректора Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі 29 січня 2016 року на підставі пункту 8 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України», ОСОБА_1 було попереджено про звільнення з посади ректора Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі.

Також матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 відмовився отримати під підпис вказаний лист, у зв`язку з чим було складено акт про відмову отримати лист Департаменту персоналу Міністерства освіти і науки України від 13.01.2016 року № 5/1-33 складеного 13.01.2016 року о 12 годині 20 хвилин головою комісії з реорганізації УДУФМТ ОСОБА_7, заступником голови комісії з реорганізації УДУФМТ ОСОБА_11 та членом комісії з реорганізації УДУФМТ Івасиним О.Р. , після чого вказаний лист позивачу було зачитано вголос.

Отже, з огляду на вказані обставини, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність посилань скаржника на те, що матеріали справи не містять доказів про його повідомлення про звільнення з посади, оскільки факт такого повідомлення підтверджується наявною в матеріалах справи копією листа Директора департаменту персоналу Міністерства освіти і науки ОСОБА_6 від 13.01.2016 року № 5/1-33 з повідомленням про звільнення ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 183) та Актом про відмову ОСОБА_1 отримувати вказаний лист з зазначенням того, що цей лист останньому зачитаний вголос (т. 1, а.с. 195).

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі як на підставу скасування оскаржуваного рішення посилається на те, що його було звільнено під час перебування у додатковій відпустці, що суперечить вимогам чинного законодавства.

Вказані посилання скаржника колегія суддів також відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до статті 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно статті 76 КЗпП України щорічні додаткові відпустки надаються працівникам: 1) за роботу із шкідливими і важкими умовами праці; 2) за особливий характер праці; 3) в інших випадках, передбачених законодавством. Тривалість щорічних додаткових відпусток, умови та порядок їх надання встановлюються нормативно-правовими актами України.

Відповідно до частини статті 79 КЗпП України та за приписами частини 11 статті 10 ЗУ «Про відпустки» конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 звернувся до Міністерства освіти і науки України з заявою від 21.01.2016 року про надання відпустки, яка була надіслана цього ж дня і вручена адресату згідно рекомендованого повідомлення 25.01.2016 року (т.1 а.с. 17).

Однак, матеріали справи не містять даних про результати розгляду вказаної заяви Міністерством освіти і науки України та видання наказу про надання ОСОБА_1 відпустки, натомість з долученого відповідачем до матеріалів справи витягу з табелю робочого часу за січень 2016 року убачається, що 29.01.2016 року ОСОБА_1 відпрацював 8 годин, а всього за січень 152 години, у відпустках перебував 0 годин.

Судом вірно було встановлено, що заява ОСОБА_1 від 27.01.2016 року про надання відпустки надійшла до департаменту Міністерства освіти України 29 січня 2016 року та була залишена без розгляду у зв`язку з видання наказу №31-к від 29.01.2016 про звільнення позивача

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Колегія суддів вважає, що відповідач в ході судового розгляду довів належними доказами правомірність звільнення позивача з посади ректора Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі у зв`язку з невиконанням ним умов Контракту від 15.06.2015 року № 1-134 (п. 6, п.п. 21, 22) відповідно до п. 8 статті 36 КЗпП України. Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання неправомірним його звільнення, визнання незаконним вказаного наказу та поновлення його на роботі. Позивачем в свою чергу не доведено підстав для визнання незаконним оспорюваного наказу.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням змісту позовної заяви, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції, викладені в скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 14 червня 2019 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль