Номер провадження: 22-ц/813/1444/19
Номер справи місцевого суду: 520/3202/18
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О.І.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київської районної адміністрації Одеської міської Ради, Одеської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 , про захист порушених житлових прав шляхом зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

19 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської районної адміністрації Одеської міської Ради (далі - Київська РА ОМР), Одеської міської ради (далі - ОМР), третя особа ОСОБА_2 , в якому просив поновити його житлові права шляхом визнання незаконними розпорядження виконкому Київської райради №1010 від 20.10.1995 року, в частині зняття з квартирного обліку ОСОБА_1 та пункт 2 розпорядження Київської РА ОМР №1561 від 29.09.1999 року, в частині зняття ОСОБА_1 з квартирного обліку у зв`язку з поліпшенням житлових умов; зобов`язати Київську РА ОМР поновити ОСОБА_1 в загальній та пільговій черзі для отримання житла з дня набуття статусу члена сім`ї загиблого військовослужбовця, тобто з 5 травня 1982 року.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 до Київської РА ОМР, ОМР, третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_2 , про захист порушених житлових прав шляхом зобов`язання вчинити певні дії, залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2018 року та постановлення нового, про задоволення його позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів зазначає, що до суду апеляційної інстанції в зазначений день і час: 20.06.2019 року, на 16.00 год. учасники справи не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (а.с. 160-164).

Проте, позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 надали до суду апеляційної інстанції заяву про розгляд справи без їх участі через вік та стан здоров`я (а.с. 165).

З цих підстав, та з врахуванням строків розгляду справи в суді апеляційної інстанції, в якій справа перебуває на розгляді фактично пів року, у тому числі через ліквідацію апеляційного суду Одеської області, колегія суддів дійшла висновку про необхідність слухання справи у відсутність її учасників, неявка яких до суду визнана судом неповажною, на підставі наявних у справі доказів.

При цьому, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» та у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2019 року, справа № 922/4244/17 зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Таким чином, аналіз викладених вище обставин в їх сукупності дає підстави стверджувати про неналежне здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, за винятком позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2 .

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.ст. 268, 382 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З цих підстав, датою складення цього судового рішення є 25.06.2019 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до заяви від 24.08.1977 року позивача ОСОБА_1 , як працівника Одеського трамвайно-тролейбусного управління, 15.11.1977 року було взято на квартирний облік в загальну чергу складом сім`ї одна особа.

В подальшому, а саме: 05.05.1982 року позивачу ОСОБА_1 встановлено статус сім`ї загиблого військовослужбовця і відповідно до ст.20 Основ житлового законодавства СРСР від 24.06.1981 року №5150-Х ОСОБА_1 отримав право на позачергове надання житла.

З 02.09.1988 року ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку, за місцем проживання, при виконавчому комітеті Київської районної ради народних депутатів м. Одеси в загальній черзі.

10.10.1995 року ОСОБА_1 надав до виконкому Київської райради заяву про зняття його з загальної черги квартирного обліку, але 01.02.1996 року знову звернувся до виконкому з заявою про прийняття його на квартирний облік.

Рішенням виконкому №80 від 09.02.1996 року ОСОБА_1 прийнятий на квартирний облік за загальною чергою з дня подачі заяви.

05.06.1999 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_2 - актовий запис №9 вчинений Ясенівською сільською радою Любашівського району Одеської області. ОСОБА_2 після реєстрації шлюбу стала проживати в квартирі АДРЕСА_1 , однак свою реєстрацію за місцем проживання оформила лише в 2005 році.

Крім того, розпорядженням Одеського міського голови №609 від 09.07.1999 року статус гуртожитку по АДРЕСА_2 було змінено, будівля визнана житловим будинком, мешканцям квартир видані розпорядження на право укладання договору найму житлової площі в цих квартирах.

Розпорядженням Київської РА ОМР №1561 від 29.09.1999 року (п.2) ОСОБА_1 було виключено з квартирного обліку за місцем проживання у зв`язку з поліпшенням житлових умов. З цих же підстав спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету КП «Одесміськелектротранс» від 13.12.2000 року ОСОБА_1 було знято з квартирного обліку і за місцем роботи.

01.10.1999 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку її приватизації.

В 2006 року ОСОБА_1 дізнався про виключення його з квартирного обліку і звернувся до Київської РА ОМР з вимогами про прийняття його на державний квартирний облік за місцем проживання складом сім`ї 2 особи - він і дружина ОСОБА_2 в пільгову чергу як сім`ю загиблого на фронті під час Великої Вітчизняної війни та неможливістю мешкання в одній кімнаті з іншими членами сім`ї за станом здоров`я за висновком лікарняно-консультативної комісії від 13.03.1997 року.

У зв`язку з цим, Розпорядженням Київської РА ОМР від 13.02.2006 року ОСОБА_1 взято на квартирний облік складом сім`ї дві особи в загальну чергу.

Однак, за результатами розгляду протесту прокурора Київського району м.Одеси від 30.10.2006 року Розпорядженням Київської РА ОМР від 10.11.2006 року №1327 ОСОБА_1 . складом сім`ї дві особи взято в пільгову чергу сімей загиблих військовослужбовців, які мають право на отримання житла на протязі двох років.

Однак, не отримавши житла протягом 8 років, в жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Київського райсуду м.Одеси з позовом до Київської РА ОМР і КП «Одесміськелектротранс» і вимагав ухвалити судове рішення про поновлення його в пільговій черзі на квартирному обліку з 05.05.1982 року (справа за №520/13410/14-ц).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.02.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06.04.2016 року, позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені.

Однак, ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.05.2017 року вказані судові рішення були скасовані і справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Разом з тим, ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 11.12.2017 року позов ОСОБА_1 було залишено без розгляду на підставі заяви позивача ОСОБА_1

19.03.2018 року ОСОБА_1 подав до Київського райсуду м.Одеси позов до Київської РА ОМР і ОМР про визнання неправомірним та скасування розпорядження виконкому Київської райради №1010 від 20.10.1995 року і розпорядження Київської РА ОМР №1561 від 29.09.1999 року, в частині зняття позивача з квартирного обліку, та зобов`язати Київську РА ОМР поновити ОСОБА_1 на квартирному обліку в загальній та пільговій черзі з 05.05.1982 року та надати номер, що відповідає цій даті.

Однак, суд оскаржуваним судовим рішенням відмовив ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог, з чим погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Так, у відповідності до Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм житлових приміщень в Українській РСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому чинним законодавством України. При цьому передбачалося надання житла у безстрокове користування. Право на одержання жилого приміщення мають лише громадяни, які потребують поліпшення житлових умов. На квартирному обліку можна перебувати за місцем роботи або у виконавчому комітеті районної, міської, районної у місті, селищної, сільської ради (місцевої ради) за місцем проживання.

Для взяття на квартирний облік до зазначених вище органів необхідно подати заяву, яка підписується членами сім`ї, які разом проживають, мають самостійне право на одержання жилого приміщення і бажають разом стати на облік.

Статтею 40 ЖК УРСР передбачено, що громадяни перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до одержання жилого приміщення, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

У разі поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення, громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов.

Однак, судом правомірно встановлено, що ОСОБА_1 в 1982 році до виконавчого комітету Ради народних депутатів за місцем проживання (нині Київська РА ОМР) з заявою про прийняття його на квартирний облік для поліпшення житлових умов не звертався, і в 1982 році не перебував на квартирному обліку за місцем проживання.

З цих підстав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача в частині зобов`язання Київську РА ОМР поновити його - ОСОБА_1 в загальній та пільговій черзі для отримання житла з дня набуття статусу члена сім`ї загиблого військовослужбовця, тобто з 05.09.1982 року та надати номер, що відповідає вказаній даті, не підлягають задоволенню, оскільки не грунтуються на вимогах Закону і фактичних обставинах справи.

Стосовно вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним розпорядження виконкому Київської райради №1010 від 20.10.1995 року, в частині зняття його з квартирного обліку, то колегія суддів також вважає, що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню, так як ОСОБА_1 03.10.1995 року особисто надав до виконкому Київської райради заяву в якій зазначив, що він «вважає подальше перебування на квартирному обліку безглуздим» (т.1, а.с.154).

В подальшому, а саме: 29.01.1996 року ОСОБА_1 надав заяву до виконкому Київської райради про включення його до квартирного обліку на пільгових умовах - як члена сім`ї загиблого на фронті. Рішенням виконкому Київської райради від 09.02.1996 року за №80 ОСОБА_1 було зараховано на квартирний облік в пільгову чергу відповідно до положень п.п.13,44 Правил і ЗУ «Про статус ветеранів війни».

При цьому, висновок медичної комісії щодо неможливості проживати в одній житловій кімнаті з іншими членами сім`ї ОСОБА_1 в 1996 році не надавав.

У зв`язку з цим, суд дійшов правильного у обгрунтованого висновку про те, що в 1995 році виконком Київської райради при прийнятті рішення №101 від 20.10.1995 року діяв у відповідності до вимог закону і волевиявлення заявника.

Крім того, п.2 розпорядження Київської РА ОМР №1561 від 29.09.1999 року, в частині зняття ОСОБА_1 з квартирного обліку у зв`язку з поліпшенням житлових умов, також винесене на підставі заяви ОСОБА_1 у зв`язку з отриманням ним 1.10.1999 року свідоцтва про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначені обставини стали можливими після зміни статусу цієї будівлі: гуртожитку було надано статус житлового будинку. ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на житло згідно з розпорядженням органу приватизації від 1.10.1999 року і тим самим його право на окреме житло було реалізоване, правові підстави для подальшого перебування на квартирному обліку у ОСОБА_1. вже не існували, тому суд вважає розпорядження Київської рай адміністрації №1561 від 29.09.1999 року правомірним.

Після отримання свідоцтва про право власності на житло ОСОБА_1 лише 13.12. 2005 року оформив реєстрацію своєї дружини ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 .

З цих підстав, лише після цього у ОСОБА_1 виникло право на поліпшення житлових умов, тому як за висновком лікарсько-консультативної комісії від 13.03.1997 року ОСОБА_1 за станом здоров`я не може проживати в одній кімнаті з іншими членами своєї сім`ї.

Відповідна заява ОСОБА_1 надійшла до Київської РА ОМР 23.01.2006 року і була задоволена 13.02.2006 року, шляхом постановлення ОСОБА_1 складом сім`ї 2 особи (він і дружина) на квартирний облік (загальну і пільгову).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачами не було порушено житлових прав позивача ОСОБА_1 при наданні йому житла, його приватизації та подальшої постановки його на квартирний облік, як особи, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії від 13.03.1997 року за станом здоров`я не може проживати в одній кімнаті з іншими членами своєї сім`ї.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра