КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Зотько Т.А.
Номер провадження № 22-ц/824/8316/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району міста Києва" на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 березня 2019 року у справі за позовом Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району міста Києва" до ОСОБА_1 про виселення із службового приміщення, втрату права користування жилим приміщенням

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району міста Києва", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Деснянська районна у місті Києві державна адміністрація про визнання права безстрокового користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» звернулось до суду із позовом, відповідно до якого просило виселити ОСОБА_1 зі службового житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 без надання іншого.

Позовні вимоги мотивовано тим, що вказана квартира відповідно до картотеки службового житла, була включена до числа службових приміщень розпорядженням №723 від 11 вересня 1986 року. Станом на сьогоднішній день спірна квартира не виключена із числа службових приміщень.

На підставі рішення виконкому Дніпровської райради від 22 вересня 1986 року №791 видано ордер №6060 від 19 листопад 1986 року на вселення у службову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та її дитини - ОСОБА_1 Підставою для вселення ОСОБА_2 у вказане службове житло було те, що вона працювала двірником-наглядачем.

Згодом ОСОБА_2 та її донька - ОСОБА_1 були зареєстровані за вищевказаною адресою. В подальшому, 16 лютого 1989 року ОСОБА_2 була звільнена з роботи за власним бажанням відповідно до статті 38 КзпП України. Отже, з 16 лютого 1989 року трудові відносини між ОСОБА_2 та підприємством, якій надало службове житло, були припинені. Однак, ОСОБА_2 разом із дочкою не звільнила службове приміщення у добровільному порядку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, відпрацювавши двірником не 10 років, а лише 3 роки 4 місяці 30 днів й на момент смерті трудових відносин із КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» не мала. Оскільки дочка ОСОБА_2 - ОСОБА_1 ніякого відношення до вищезазначеної службової квартири не має, а також у трудових відносинах із підприємством не перебуває, позивач просить останню виселити із службового житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого.

ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» відповідно до якої зазначила, що вона належить до кола осіб, перелічених у ст. 125 ЖК УРСР, яких не може бути виселено з спірного службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, зокрема, як члена сім`ї померлого працівника ОСОБА_2 , якій було надано спірне службове жиле приміщення. ОСОБА_1 просила визнати за нею право безстрокового користування жилим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а також застосувати строк позовної давності до первісної позовної заяви.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19 березня 2019 року позовні вимоги КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» та позовні вимоги за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» подало апеляційну скаргу, відповідно до якої просило скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 березня 2019 року в частині залишення без задоволення позовних вимог КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, в іншій частині залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції про те, що задоволення первісного позову буде вважатися невиправданим втручанням в приватну сферу життя ОСОБА_1 та порушенням її прав на приватне життя є хибними, оскільки службове приміщення - це тимчасове житло, яке надається працівникові на час роботи на підприємстві, а права користування вказаним приміщенням членами сім`ї наймача є похідними правами від права останнього. Окрім того, апелянтом вказано, що судом було неправильно застосовано положення статей 124, 125 ЖК Української РСР, оскільки на момент смерті ОСОБА_2 не перебувала у трудових відносинах із КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва».

Разом з тим, апеляційна скарга містить посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц, де висловлена позиція Великої Палати Верховного Суду, що навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових відносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Власник нерухомого майна не втрачає право володіння ним, навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа.

22 травня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , відповідно до якого вважають рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргою такою, що не підлягає задоволенню.

При апеляційному розгляді справи ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 заперечили щодо доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки хоч ОСОБА_1 і проживає в квартирі, яка за своїм статусом є службовою, однак з врахуванням того, що вона є переселенцем із зони ЧАЕС не забезпечена іншим житловим приміщенням, тому просили залишити рішення суду першої інстанції як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення відповідача, та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Київської міської ради від 09 жовтня 2014 року №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством в місті Києві» було створено комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» (а.с.5-8, т.1).

Відповідно до розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації №99 від 01 березня 2016 року «Про закріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» службового житла» квартира АДРЕСА_1 (як службова квартира) була передана з балансу КП по УЖГ «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва на баланс КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» (а.с.9-14, т.1).

Рішенням виконавчого комітету Дніпровської районної ради народних депутатів від 01.09.1986 року №723 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 включено до числа службових житлових приміщень Дніпровського управління житлового господарства з дня прийняття будинків в експлуатацію (а.с.204, 205, т.1).

Таким чином, судом першої інстанції було встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 має статус службового жилого приміщення, що зокрема підтверджується вищевказаним рішенням.

Окрім того, з матеріалів справи убачається, що рішенням виконавчого комітету Дніпровської районної ради народних депутатів від 22 вересня 1986 року №791 затверджено рішення про надання ОСОБА_2 , у складі сім`ї якої: вона та дочка ОСОБА_1 службові житлові площі в будинку АДРЕСА_1 , площею 17,5 кв.м., на шістнадцятому поверсі (а.с.227-230, т.1).

На підставі вказаного рішення було видано ордер № 6060 від 19 листопада 1986 року на вселення у службову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 , яка працювала двірником в ЖЕК-1018 на посаді двірника-наглядача та її дочки - ОСОБА_1 (а.с.16, т.1).

Таким чином, ОСОБА_1 отримала право на вселення у спірне службове жиле приміщення на підставі ордера № 6060 від 19 листопада 1986 року, як член сім`ї працівника, якому було надано спірне службове жиле приміщення. Вказана квартира складається з однієї кімнати, площею 17,5 кв.м.

Разом з тим, судом було встановлено, що відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_2 вбачається, що 17 вересня 1986 року ОСОБА_2 була прийнята на роботу в ЖЕК - 1018 управління житлового господарства Дніпровського району м. Києва двірником-наглядачем; 01 жовтня 1986 року була переведена в ЖЕК - 1021, 01 жовтня 1987 року переведена в ЖЕК - 1022, 18 лютого 1988 року прийнята на роботу двірником-наглядачем будинку в ЖЕК - 1310 управління житлового господарства Ватутінського району м. Києва в порядку переводу з управління житлового господарства Дніпровського району м. Києва. ОСОБА_2 була звільнена з роботи за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України 16 лютого 1989 року (а.с.68-69, т.1).

Сторонами про справі не заперечувався той факт, що після звільнення з роботи ОСОБА_2 і до моменту її смерті, вона та її дочка ОСОБА_1 постійно проживали разом і вели спільне господарство, були членами однієї сім`ї та користувалися спірним службовими жилими приміщеннями, додержувалися умов договору найму жилого приміщення, правил користування жилими приміщеннями, своєчасно вносили квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Також із матеріалів справи вбачається, що Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва зверталось до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про виселення з службового приміщення та втрату права користування житловим приміщенням (справа № 754/1259/14-ц). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2014 року у справі №754/1259/14-ц відмовлено в позові Комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва, про виселення ОСОБА_1 з спірного службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення та втрату права користування житловим приміщенням, як члена сім`ї ОСОБА_2 , пенсіонера по старості (за віком) (а.с.72,73, т.1).

Вказаним рішенням було встановлено, що ОСОБА_2 є пенсіонером за віком, з 08 квітня 1998 року перебуває на пенсії, їй присвоєна 3 група інвалідності осіб, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС (1 категорії), надання іншого житла в порядку ст.125 ЖК УРСР їй не пропонувалося.

ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.18, т.1).

Вбачається, що за життя ОСОБА_2 отримала Посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (Категорія 1) серія НОМЕР_4 від 29 січня 1998 року (а.с.63), Вкладку № 070870 від 29 січня 1998 року до цього посвідчення (а.с.64), була визнана інвалідом 3 групи, що постраждала внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, з 24 грудня 1997 року, довічно, що підтверджується Посвідченням серії НОМЕР_5 (а.с.65, т.1).

ОСОБА_1 у свою чергу отримала Посвідчення громадянки, яка евакуйована із зони відчуження у 1986 році (Категорія 2) серія НОМЕР_6 від 10.01.1995 року (а.с.56, т.1).

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи Відділу з питань реєстрації місця проживання Деснянської РДА від 06 грудня 2017 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 14 червня 1988 року по теперішній час (а.с.57, т.1).

Згідно довідки Відділу обліку та розподілу житлової площі Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації №1223 від 28 грудня 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на позачерговому квартирному обліку у Відділі обліку та розподілу житлової площі Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, категорія обліку: постраждала в зв`язку з аварією на ЧАЕС (2 категорія), облікова справа № 25064 (а.с.62, т.1).

Сторонами по справі не заперечувався той факт, що після смерті матері ОСОБА_1 продовжує мешкати в спірному службовому жилому приміщенні, є фактичним наймачем спірного службового жилого приміщення, дотримується правил користування жилими приміщеннями, добросовісно виконує обов`язки квартиронаймача, своєчасно вносить квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Проте, основним квартиронаймачем продовжує вважається ОСОБА_2 , на яку і відкрито особовий рахунок № НОМЕР_3 .

Комунальним підприємством «Керуюча компанія» Житлово-експлуатаційна дільниця №310 25 жовтня 2017 року було направлено ОСОБА_1 припис з вимогою звільнити службове житло, у зв`язку з безпідставним його заняттям (а.с.19, т.1).

26 жовтня 2017 року вказаний припис було передано сусідкою з квартири № НОМЕР_7 ОСОБА_4 для ознайомлення, у зв`язку з тим, що відповідач була відсутня за адресою: АДРЕСА_1 , про що складений відповідний акт від 27 жовтня 2017 року (а.с.21, т.1).

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні первісного позову поданого Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району міста Києва" суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що ОСОБА_1 як член сім`ї померлого працівника, якому було надано службове приміщення відповідно до норм ст. 1215 ЖК України не може бути виселена із спірного службового житла. Також суд зазначив, що виселення ОСОБА_1 із вказаного службового житла становитиме для останньої надмірний тягар, оскільки вона не забезпечена іншим житловим приміщенням та фінансово не спроможна забезпечити себе вказаним житлом, і, крім того, позивач не довів явну потребу суспільства у вказаному житлі.

Однак, погодитися із вказаним висновком суду першої інстанції колегія суддів не може виходячи з наступного.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно із частиною другою статті 121 ЖК Української РСР службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає у тому, що воно надається зв`язку з характером трудових відносин особи з володільцем такого, а тому особа, яка користується службовим житлом усвідомлює, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення.

Згідно із статтею 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з статтею 125 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; інвалідів праці I і II груп, інвалідів I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України .

У пункті 20 постанови Пленуму ВерховногоСуду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 зазначено, що оскільки в силу статті 125 ЖК Української РСР деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався.

Суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір встановив, що відповідачка у справі ОСОБА_1 набула права користуватися вказаним службовим житлом як член сім`ї ОСОБА_2 , яка на час отримання ордеру перебувала у трудових стосунках із ЖЕК - 1018 управління житлового господарства Дніпровського району м. Києва оскільки працювала двірником-наглядачем.

Разом з тим ОСОБА_2 відпрацювала у вказаному підприємстві лише 3 роки 4 місяці 30 днів та звільнилася 16 лютого 1989 року за власним бажанням, у зв`язку з чим втратила право користування зазначеним житловим приміщенням.

Саме із вказаного моменту юридична особа, у віддані якого перебувала дана службова квартира, - ЖЕК - 1018 управління житлового господарства Дніпровського району м. Києва, набула право на усунення перешкод у її використання для заселення працівників, які перебували у трудових відносинах із ним. Однак, із вказаними вимогами до відповідачки та її матері на той час зацікавлена особа не зверталася.

Згідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №653/1096/16-ц від 04 липня 2018 року навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним, навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа.

Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Оскільки судом встановлено, що відповідно до розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації №99 від 01 березня 2016 року «Про закріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» службового житла» квартира АДРЕСА_1 (як службова квартира) була передана з балансу КП по УЖГ «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва на баланс КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», а тому позивач обґрунтовано звернувся до суду за захистом його право на використання вказаного житла .

Щодо захисту права відповідачки на житло та правомірності використання нею останнього, то апеляційний суд враховує, що відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine", заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ висловився щодо можливості виселення особи з жилого приміщення, зазначивши, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється "згідно із законом", не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як "необхідне в демократичному суспільстві".

Формулювання "згідно із законом" не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування.

Положення статей 124, 125 ЖК Української РСР визначають, що припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, має наслідком втрату особою права користування службовим приміщенням та є підставою для виселення із службового житла без надання іншого жилого приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування на час виконання трудових обов`язків .

Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники, що перебувають з ним у трудових відносинах і за характером їх роботи потребують надання такого житла.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем у справі в обґрунтування заявлених позовних вимог подано довідку №45-4160 від 27 серпня 2018 року зі змісту якої вбачається, що КП «Керуюча компанія» має гостру потребу в службовому житлі, 99 осіб перебувають на контрольному списку працівників, які потребують службового житла.

Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Зазначений правовий висновок, викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року по справі № 14-181 цс 18.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, та незаконності рішення суду в цій частині.

Щодо доводів відповідачки про збереження за нею права користування вказаним житлом в порядку визначеному ст. 125 ЖК України як за членом сім`ї померлого працівника, то колегія суддів враховує, що зазначеною нормою передбачено збереження житла за членами сім`ї працівника, який на момент смерті мав право на зайняття службового житла, та при цьому помер, а ОСОБА_2 такого права на час смерті не мала оскільки втратила його припинивши трудові відносини із ЖЕКом у 1989 році за власним бажанням, тому і відповідачка не є особою якій гарантовано збереження житла в порядку ст. 125 ЖК України.

Суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір зазначених вимог закону не врахував та прийшов до помилкового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Комунального підприєства.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно з`ясувавши фактичні обставини справи, проте не надав належну оцінку наявним у справі доказам, неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням постанови про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 вказаної статті передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, позивачем Комунальним підприємствов "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району міста Києва" при зверненні до місцевого суду та апеляційної інстанції було понесено судові витрати в розмірі 4000 грн, ( 1600 грн. при подачі позову (а.с.4 т.1) та 2400 грн. при подачі апеляційної скарги (а.с. 20 т.2), разом з тим відповідачка ОСОБА_1 звільнення від сплати судового збору в порядку визначеному п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» тому вказані витрати позивачу підлягають відшкодування за рахунок держави.

Ураховуючи фактичні обставини справи, вимоги закону, суд приходить до висновку про те, що судове рішення не в повній мірі відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Вимоги позивача про покладення понесених ним витрат на відповідачку не можуть задоволенні з підстав викладених вище. .

На підставі викладеного та керуючись ст. 124 ЖК України, ст. 141, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району міста Києва" задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 березня 2019 року в частині відмови у задоволення позовних вимогКомунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району міста Києва" до ОСОБА_1 про виселення із службового приміщення, втрату права користування жилим приміщенням скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району міста Києва" до ОСОБА_1 про виселення із службового приміщення задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 зі службового приміщення за адресою АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Витрати понесенні Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району міста Києва" при подачі позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 4000 грн. компенсувати за рахунок держави.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 27 червня 2019 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв