Постанова

Іменем України

20 червня 2019 року

м. Київ

справа № 144/784/15-ц

провадження № 61-15641св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.

учасники справи:

позивач - Вінницький національний медичний університет

імені М. І. Пирогова,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 14 липня 2016 року у складі колегії суддів: Сопруна В. В., Матківської М. В., Денишенко Т. О.

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року Вінницький національний медичний університет

імені М. І. Пирогова звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 ,

в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідача суму боргу за навчання разом з виплаченою стипендією у розмірі 126 594, 36 грн, суму збитків від інфляції в розмірі 69 500, 30 грн, 3% річних від простроченої суми в розмірі 4 339, 80 грн, а всього 200 434, 46 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що між Вінницьким національним медичним університетом імені М. І. Пирогова та ОСОБА_1 було укладено угоду № 353 від 30 вересня 2007 року про підготовку лікаря, відповідно до якої відповідач взяв на себе зобов`язання прибути після закінчення вищого навчального закладу за місцем направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови - відшкодувати вартість навчання. Відповідач, успішно закінчивши 26 червня 2014 року навчання та отримавши за рахунок державного бюджету повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» (кваліфікація лікар), не виконав взяті на себе зобов`язання, на роботу за місцем направлення не з`явився і не відпрацював три роки, чим порушив умови договору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 12 жовтня 2015 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено порушення відповідачем положень угоди № 353 від 30 вересня 2007 року про підготовку лікаря.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 14 липня 2016 року апеляційну скаргу Вінницького національного медичного університету імені М. І. Пирогова задоволено частково.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 12 жовтня

2015 року скасовано.

Позов Вінницького національного медичного університету імені

М. І. Пирогова до ОСОБА_1 про стягнення вартості навчання задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Вінницького національного медичного університету імені М. І. Пирогова суму коштів у рахунок відшкодування витрат за навчання у розмірі 126 482, 36 грн та витрати з оплати судового збору в розмірі 2 656, 12 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із їх недоведеністю, оскільки відповідач не дотримався вимог нормативних актів та умов укладеної угоди в частині його обов`язку відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки в державній установі відповідно до направлення на роботу, що є підставою для стягнення з нього витрачених на навчання коштів. Витрачені кошти підлягають стягненню на користь Вінницького національного медичного університету імені М. І. Пирогова, оскільки університет є бюджетною установою та утримується за рахунок коштів державного бюджету.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Апеляційного суду Вінницької області від 14 липня 2016 року і залишити в силі рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 12 жовтня 2015 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що позивач не довів факту неявки відповідача після закінчення вищого навчального закладу за місцем направлення та не надав суду належних доказів отримання ОСОБА_1 направлення на роботу, а також не врахував, що пропозиція працевлаштування відбулась після закінчення строку дії угоди № 353 від 30 вересня 2007 року про підготовку лікаря. Заявник посилається на те, що механізм відшкодування до державного бюджету витрачених на навчання коштів не визначений. Рішення апеляційного суду вважає немотивованим.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У запереченні на касаційну скаргу Вінницький національний медичний університет імені М. І. Пирогова просить відхилити касаційну скаргу

ОСОБА_1 , а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

06 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 144/784/15-ц передано судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що 30 вересня 2007 року між Вінницьким національним медичним університетом імені М. І. Пирогова та ОСОБА_1 було укладено угоду № 353 від 30 вересня 2007 року про підготовку лікаря, термін дії якої визначено до червня 2013 року.

Згідно умов вищевказаної угоди позивач зобов`язався забезпечити якісну теоретичну та практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно

з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця, який після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації зобов`язаний відпрацювати не менше трьох років в державному секторі народного господарства.

Студент за вказаною угодою зобов`язався оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою фахівця за напрямом підготовки лікувальна справа; прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку.

У 2014 році ОСОБА_1 закінчив Вінницький національний медичний університет імені М. І. Пирогова і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікаря.

26 червня 2014 року відповідач був ознайомлений з пропозицією про працевлаштування в Департаменті охорони здоров`я та курортів Вінницької обласної державної адміністрації Теплицький центр первинної медико-санітарної допомоги (далі - Теплицький РЦПМСД), Теплицька амбулаторія загальної практики - сімейної медицини на посаді лікаря загальної практики (сімейний лікар) та погодився з такою пропозицією, про що свідчить його підпис.

Листом № 07-3396 від 20 серпня 2014 року Департамент охорони здоров`я та курортів Вінницької обласної державної адміністрації повідомив Вінницький національний медичний університет імені М. І. Пирогова, що

ОСОБА_1 , направлений лікарем загальної практики - сімейної медицини

в Теплицький РЦПМСД, не прибув до місця направлення.

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням

є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити

на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту»

від 23 травня 1991 року, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умови неприбуття на роботу до державної установи за направленням або відмови приступити до роботи, передбачений частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (яка була чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення угоди про підготовку лікаря № 353 від 30 вересня 2007 року), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» (чинний на час укладення угоди про підготовку лікаря № 353 від 30 вересня 2007 року) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась

за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України № 367 від 25 грудня 1997 року.

Відповідно до пункту 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у пунктах 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 212, 303 ЦПК України, 2004 року, а також, врахувавши обставини справи, правильно виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки позивачем надано належні і допустимі докази на підтвердження того, що відповідачем не було виконано обов`язок, передбачений вищевказаними нормативними актами та умовами угоди про підготовку лікаря № 353 від 30 вересня 2007 року щодо прибуття після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення до державної установи та відпрацювання не менше трьох років у державній установі.

Посилання заявника на те, що пропозиція щодо працевлаштування була надана позивачем після закінчення терміну дії угоди про підготовку лікаря № 353 від 30 вересня 2007 року не заслуговує на увагу, оскільки вказаною угодою передбачено обов`язок прибути за місцем направлення і відпрацювати не менше трьох років після закінчення вищого навчального закладу та здобуття кваліфікації лікаря, а у разі відмови прибути за призначенням, відшкодувати вартість навчання.

Посилання касаційної скарги на відсутність механізму відшкодування вартості навчання на користь державного бюджету та відсутність підстав для стягнення витрачених на навчання бюджетних коштів на користь Вінницького національного медичного університету імені М. І. Пирогова не заслуговують на увагу, оскільки Вінницький національний медичний університет імені М. І. Пирогова є установою, яка утримується за рахунок коштів державного бюджету, та є розпорядником бюджетних коштів, які витрачаються на забезпечення навчального процесу.

З урахуванням наведеного, висновок суду апеляційної інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь Вінницького національного медичного університету імені М. І. Пирогова суми коштів у рахунок відшкодування витрат за навчання у розмірі 126 482, 36 грн (згідно розрахунку позивача, правильність якого не спростовано відповідачем) є обґрунтованим.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 14 липня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Вінницької області від 14 липня 2016 року

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович