Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 205/5285/16-ц

провадження № 61-29644св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Лесько А. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська в складі судді Нижного А. В. від 25 жовтня 2016 року та ухвалуапеляційного суду Дніпропетровської області вскладі суддів: Красвітної Т. П., Баранніка О. П., Свистунової О. В., від16 травня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - банк, ПАТ «УкрСиббанк»), треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., про визнання недійсним договору іпотеки.

Позов обґрунтовано тим, що 14 липня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 40 000 доларів США, що було еквівалентно 193 684 грн.

14 липня 2008 року для забезпечення зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки №0/0/2/3 №0.

Банк при наданні кредитних коштів ОСОБА_2 у доларах США діяв всупереч законодавству України. Також у банку не було відповідної ліцензії, наданої Національним банком України для здійснення валютних операцій. Зазначено також, що, укладаючи кредитний договір у іноземній валюті, банк діяв з елементами нечесної підприємницької діяльності, адже значно погіршував становище позичальника. Позивач указувала на несправедливість положень кредитного договору та на укладання його під впливом обману.

Посилаючись на зазначене, позивач просила суд визнати недійсним договір іпотеки №0/0/2/3 від 14 липня 2008 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позов у даній справі про визнання договору іпотеки недійсним позивачем обґрунтовується виключно незгодою з кредитним договором, за забезпечення виконання якого ОСОБА_1 було надано в іпотеку нерухоме майно. Указаний кредитний договір не визнавався недійсним та діє станом на момент розгляду даної справи. Іпотекодавцем не надано належних та допустимих доказів, що свідчать про недійсність саме договору іпотеки.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від16 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов у даній справі задовольнити повністю та визнати недійсним договір іпотеки від 14 липня 2008 року.

Згідно доповнень до касаційної скарги, поданих представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , останній просив передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга з урахуванням доповнень мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про відмову у задоволенні позову. Суд першої інстанції безпідставно не зупинив розгляд даної справи до завершення розгляду справи № 205/1001/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору. Банк не мав права видавати позичальнику кредит в іноземній валюті, тому, на думку скаржника, кредитне зобов`язання є недійсним, що свідчить і про недійсність іпотечного договору з моменту його вчинення. Положення кредитного договору є несправедливими та незрозумілими для боржника. У доповненнях до касаційної скарги скаржник указує також те, що на даний момент право користування предметом іпотеки мають діти позичальника (онуки іпотекодавця), у зв`язку із чим розгляд даної справи без органу опіки і піклування порушує права неповнолітніх дітей.

Доводи інших учасників справи

У грудні 2017 року представник ПАТ «УкрСиббанк» подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судами попередніх інстанцій встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. Указано, що недійсність договору іпотеки позивач пов`язує із недійсністю кредитного договору. Однак, спірний кредитний договір є дійсним і не скасовувався судами. У відзиві на касаційну скаргу заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Рух справи у суді касаційної інстанції

25 травня 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматичну систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл, серед інших, даної справи.

05 червня 2019 року дана цивільна справа надійшла на розгляд судді Штелик С. П.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 14 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 0, згідно умов якого банк надав останньому кредит у сумі 40 000 доларів США, що було еквівалентом 193 684 грн на день укладання договору, а ОСОБА_2 зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. Гривневий еквівалент суми кредиту зазначається у договорі в разі надання банком кредиту в іноземній валюті.

На забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором, 14 липня 2008 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладено договір іпотеки №0/0/2/3, за умовами якого іпотекодавецем передано в іпотеку наступне нерухоме майно: в житловому будинку літ. А-10 квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Предмет іпотеки є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу предмету іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Олійник С. В. 15 листопада 2000 року за реєстровим № 4888.

Відповідно до пункту 1.3 договору іпотеки іпотекодавець та іпотекодержатель ознайомлені з усіма умовами кредитного договору, що обумовлюють основне зобов`язання в тому числі стосовно можливості зміни розміру зобов`язань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання, забезпеченого цим договором та/або договорам. Сторони досягли згоди відносно розміру, строку і порядку виконання зобов`язань, що забезпечуються іпотекою відповідно до цього договору, розуміючи при цьому можливість зміни розміру зобов`язань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання у випадках, передбачених умовами Кредитного договору, що обумовлюють основне зобов`язання. Сторони підтверджують, що іпотекою згідно цього договору забезпечується також і розмір зобов`язань, строк і порядок їх виконання, який може бути змінено відповідно до умов вищевказаного кредитного договору, що обумовлюють основне зобов`язання.

Обґрунтовуючи позов у даній справі, позивач указувала на те, що спірний договір іпотеки має бути визнано недійсним у зв`язку із невідповідністю вимогам закону кредитного договору від 14 липня 2008 року.

З лютого 2016 року у провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа № 205/1001/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2017 року позов ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним у цивільній справі №205/1001/16-ц залишено без розгляду.

Установлено, що станом на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій кредитний договір від 14 липня 2008 року є чинним та не визнавався недійсним в передбаченому законом порядку.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини другої статті 548 ЦК України недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Позов у даній справі про визнання недійсним спірного договору іпотеки обґрунтовано невідповідністю вимогам чинного законодавства кредитного договору від 14 липня 2008 року.

Вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судами установлено, що кредитний договір, виконання якого забезпечено спірним договором іпотеки в передбаченому законом порядку недійсним не визнавався.

Згідно вимог ЦПК України, як в редакції станом на момент розгляду справи судом першої інстанцій, так і у чинній редакції, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Позивач особисто не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які посилався під час звернення до суду із даним позовом.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши, що підставами недійсності спірного договору іпотеки позивач зазначає невідповідність вимогам закону кредитного договору від 14 липня 2008 року та установивши, що указаний кредитний договір є чинним та не визнаний недійсним у передбаченому законом порядку, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1

Доводи касаційної скарги щодо незаконності оскаржених судових рішень спростовуються змістом договору іпотеки, іншими матеріалами справи та обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги були предметом дослідження у суді першої та апеляційної інстанції.

Рішення судів містять необхідні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи доповнення до касаційної скарги відносно порушення прав малолітніх дітей в наслідок незалучення до розгляду справи органу опіки та піклування є безпідставними, оскільки вимогами чинного законодавства забезпечення, зокрема, майнових прав неповнолітніх дітей є обов`язком їх батьків, а передання в іпотеку будинку, який належить позивачу, яка є бабусею неповнолітніх дітей, на права останніх не впливають. Крім того, у суді першої та апеляційної інстанцій позивач не обґрунтовувала підстави свого позову указаними обставинами.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства і власного тлумачення характеру спірних правовідносин, що не може бути підставами для їх задоволення.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

А. О. Лесько