Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 466/8786/14-ц

провадження № 61-20644 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Кривцової Г. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Піреус Банк МКБ»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Піреус Банк МКБ» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 липня 2016 року у складі судді Зими І. Є. та рішення апеляційного суду Львівської області від 28 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Копняк С. М., Левика Я. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство «Піреус Банк МКБ» (далі - ПАТ «Піреус Банк МКБ»)звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 04 березня 2011 року між відкритим акціонерним товариством «Піреус Банк МКБ», правонаступником якого є ПАТ «Піреус Банк МКБ», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 140 тис. грн, зі сплатою 21,0 % річних, терміном до 04 березня 2016 року.

04 березня 2011 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавці передали банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , що належить їм на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30 грудня 2004 року.

ОСОБА_1 , як позичальник, взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала, на вимоги банку не реагувала, унаслідок чого станом на 02 грудня 2014 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 186 026 грн 96 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом у розмірі 127 439 грн 61 коп.; сума нарахованих і несплачених відсотків за користування кредитом у розмірі 45 085 грн 12 коп.; пеня за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 6 856 грн 20 коп., пеня за несвоєчасну сплату боргу у розмірі 6 646 грн 03 коп.

З урахуванням викладеного ПАТ «Піреус Банк МКБ» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 186 026 грн 96 коп.; у рахунок погашення зазначеної вище заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 % його вартості, визначеної шляхом його оцінки, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку».

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Піреус Банк МКБ», треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Государська Н. В., про визнання договору іпотеки недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що у 2014 року з позовної заяви банку він дізнався про те, що у 2011 році ним був підписаний договір іпотеки від 04 березня 2011 року, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 , в якій проживає його сім`я. На час підписання вищевказаного договору іпотеки він перебував на стаціонарному лікуванні та унаслідок незадовільного стану здоров`я не ознайомлювався з текстом цього документа, який його попросила підписати дружина - ОСОБА_1 .

При підписанні договору іпотеки були присутні дві невідомі йому людини, з тексту договору він дізнався, що він був нібито посвідчений приватним нотаріусом, хоча на час його підписання нотаріус не була присутня. Вважав, що спірний договір іпотеки укладено з порушенням вимог законодавства та його прав.

З урахуванням викладеного ОСОБА_2 на підставі статей 203, 209, 215 ЦК України просив суд визнати договір іпотеки від 04 березня 2011 року недійсним, оскільки нотаріусом не роз`яснювалися його права, суть цієї угоди, наслідки її укладення, не було з`ясовано його дієздатність й волевиявлення.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 04 лютого 2016 року зустрічний позов ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження з позовом ПАТ «Піреус Банк МКБ».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05 липня 2016 року позов ПАТ «Піреус Банк МКБ» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Піреус Банк МКБ» заборгованість за кредитним договором від 04 березня 2011 року у розмірі 186 026 грн 96 коп. У задоволенні решти позову ПАТ «Піреус Банк МКБ» відмовлено за безпідставністю. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 , як позичальником, належним чином взяті на себе зобов`язання за спірним кредитним договором не виконано, унаслідок чого утворилась заборгованість за цим договором, яка частково визнана останньою та підлягає солідарному стягненню з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , оскільки договором передбачено солідарну відповідальність боржника та іпотекодавця. Розмір кредитної заборгованості відповідає вимогам закону та умовам договору.

Відсутні доказі на підтвердження того, що іпотекодавці не надали згоди банку на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки, тобто банк має можливість реалізувати позасудовий порядок врегулювання спору. Враховано, що заборгованість ОСОБА_1 за спірним кредитним договором становить 186 026 грн 96 коп., а згідно з висновком про вартість об`єкта незалежної оцінки вартість спірної квартири, яка є предметом іпотеки, становить 1 042 247 грн.

Спірний договір іпотеки було посвідчено у приміщенні лікарні приватним нотаріусом, яким було роз`яснено зміст правочину та його наслідки ОСОБА_2 , який перебував стаціонарному лікуванні, останній розписався у цьому договорі та у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Усі записи у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій виконані самим нотаріусом та вказані в ньому дані щодо почерговості проведення дій відповідають хронології їх проведення. Отже, вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним спірного договору іпотеки є безпідставними.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 28 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції у частині вирішення позову ПАТ «Піреус Банк МКБ» та стягнення судового збору скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову банку. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Піреус Банк МКБ» заборгованість за кредитним договором від 04 березня 2011 року у розмірі 186 026 грн 96 коп. У задоволенні позовної вимоги ПАТ «Піреус Банк МКБ» про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 , як позичальник, взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконала, унаслідок чого утворилась заборгованість за цим договором, розмір якої відповідає умовам договору і положенням закону та підлягає стягненню саме з ОСОБА_1 , оскільки банком вимоги про її солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не заявлялись, що буде виходом за межі позовних вимог.

Банку, як іпотекодержателю, належить право вибору способу судового захисту порушених прав, тому суд першої інстанції безпідставно послався на відсутність доказів щодо не надання іпотекодавцями згоди банку на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки банк обрав інший спосіб судового захисту.

Відповідно до висновку про вартість об`єкта незалежної оцінки вартість спірної квартири, яка є предметом іпотеки, становить 1 042 247 грн, у той час як розмір заборгованості за спірним кредитним договором становить 186 026 грн 96 коп. Ураховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, шкода, яка може бути завдана банку у зв`язку із відмовою у зверненні стягнення на предмет іпотеки та шкода, яка реально буде завдана ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх малолітнім дітям у зв`язку з задоволенням цієї вимоги, є такими що значно різняться між собою і є неспівмірними, оскільки останні разом із малолітніми дітьми у випадку виконання рішення суду про звернення стягнення на квартиру підлягатимуть виселенню без надання іншого житла, будуть позбавлені права на проживання у квартирі. ПАТ «Піреус Банк» не зазначило, які збитки йому завдано і чи змінився обсяг його прав, як іпотекодержателя, у зв`язку з тимчасовим невиконанням ОСОБА_1 зобов`язання за спірним кредитним договором.

Рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки не оскаржувалося, тому в апеляційному порядку не переглядалося.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Піреус Банк МКБ» просить оскаржувані судові рішення у части відмови у задоволенні його позову про звернення стягнення на предмет іпотеки змінити й ухвалити нове рішення, яким позов банку у цій частині задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Судові рішення у частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 не оскаржуються, тому у силу вимог статті 400 ЦПК України у касаційному порядку не переглядаються.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 466/8786/14-ц з Шевченківського районного суду м. Львова.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року зазначену справу призначено до розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що законодавством не передбачено можливості відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з наявністю згоди іпотекодавців на судовий чи позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки. Суди, вказуючи про те, що вартість іпотечного майна значно перевищує заборгованість ОСОБА_1 за спірним кредитним договором, не врахували, що законодавством не передбачено можливості відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з неспівмірністю заборгованості по основному зобов`язанню з вартістю переданого в іпотеку на забезпечення його виконання майна. ПАТ «Піреус Банк МКБ» було завдано збитків діями відповідачів, оскільки ОСОБА_1 у встановлений кредитним договором строк заборгованість по кредиту не повернула.

Доводи особи, яка подала заперечення

У червні 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, вартість іпотечного майна значно перевищує заборгованість за спірним кредитним договором, яка виникла у зв`язку з погіршенням стану здоров`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яке призвело до значних грошових затрат, у тому числі на ліки. У разі звернення стягнення на предмет іпотеки інтересам відповідачів буде завдано значної шкоди, оскільки спірна квартира є їх єдиним житлом.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

04 березня 2011 року між відкритим акціонерним товариством «Піреус Банк МКБ», правонаступником якого є ПАТ «Піреус Банк МКБ», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 140 тис. грн, зі сплатою 21,0 % річних, терміном до 04 березня 2016 року.

04 березня 2011 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавці передали банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , що належить їм на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30 грудня 2004 року.

ПАТ «Піреус Банк МКБ» вказувало про те, що ОСОБА_1 , як позичальник, взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала, на вимоги банку не реагувала, унаслідок чого станом на 02 грудня 2014 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 186 026 грн 96 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом у розмірі 127 439 грн 61 коп.; сума нарахованих і несплачених відсотків за користування кредитом у розмірі 45 085 грн 12 коп.; пеня за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 6 856 грн 20 коп., пеня за несвоєчасну сплату боргу у розмірі 6 646 грн 03 коп.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ПАТ «Піреус Банк МКБ»підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до пункту 6.1. спірного договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем 1 будь-яких умов кредитного договору та/або цього договору, а також в інших випадках, передбачених цим договором та/або кредитним договором та/або законодавством України.

Також, судом установлено, що станом на 02 грудня 2014 року заборгованість ОСОБА_1 , як позичальника, за кредитним договором становить 186 026 грн 96 коп. та вона продовжує не виконувати взяті на себе зобов`язання за цим договором, що свідчить про збільшення кредитної заборгованості.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У частині третій статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов`язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки як неспівмірність заборгованості за основним зобов`язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-340 цс 15 від 4 листопада 2015 року і підстав для відступлення від нього колегія суддів не вбачає.

Крім того, згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вийшовши за межі позову та за межі доводів касаційної скарги, апеляційний суд не звернув уваги на те, що предметом позову було звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення кредитної заборгованості, а не стягнення кредитної заборгованості.

Правом на обрання способу судового захисту у кредитних правовідносинах наділений кредитор (пункт 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Таким чином, апеляційний суд у порушення зазначених вище положень закону та вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 04 березня 2011 року, передчасно зазначивши, що це не завдасть збитків банку та не змінить обсягу його прав. Оскільки допущене відповідачами порушення умов кредитного договору є істотним та таким, що змінює обсяг прав банку та позбавляє того, на що він розраховував при укладенні кредитного договору, відмова у зверненні стягнення на предмет іпотеки, яким забезпечено таке зобов`язання напряму впливає на права банку, як іпотекодержателя.

З урахуванням наведеного, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, а суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений такої можливості, то рішення апеляційного суду підлягає частковому скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Піреус Банк МКБ» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 28 лютого 2017 рокуу частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «Піреус Банк МКБ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Ю. В. Черняк