РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/17144/16-ц

пр. № 2/759/271/19

21 травня 2019 року суддя Святошинського районного суду міста Києва Миколаєць І.Ю. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (49094, м.Дніпро, вул.Набержна Перемоги,50), треті особи: Державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович ( АДРЕСА_2 ), Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» (49094, м.Дніпро, вул.Набержна Перемоги,32), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

15.12.2016 року ОСОБА_3 , який здійснює представництво інтересів позивача ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом, вимогами якого є визнання недійсним правочину (рішення) іпотекодержателя - ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_1 та скасувати рішення № 29770652 від 26.05.2016 р. про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Естейт Селлінг» на дане нерухоме майно.

Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що вона є власником нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_3 . Позивачем був отриманий Витяг з відкритого Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого стало відомо, що 26 травня 2016 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем було прийнято рішення №29770652 про державну реєстрацію права власності на нежиле приміщення АДРЕСА_3 , на підставі договору-купівлі продажу на ім`я третьої особи №2. На підставі цього рішення, державним реєстратором було відкрито розділ в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та внесено відповідний запис до державного реєстру.

Позивач вважає, що правочин (рішення) іпотекодержателя - ПАТ «КБ «ПриватБанк» щодо звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_1 , шляхом його продажу на ім`я третьої особи №2, та звернення іпотекодержателя до державного реєстратора - приватного нотаріуса Швець Р.О. з відповідною заявою для внесення відповідного запису в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності на об`єкт нерухомого майна - є протиправним та таким, що прийнято з грубим порушенням положень чинного законодавства.

Крім того позивач будь-якого окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя (ПАТ «КБ ПриватБанк») іпотекодавець ( ОСОБА_1 ) ніколи не укладала, а тому у відповідача взагалі були відсутні правові підстави для реєстрації права власності на належний ОСОБА_1 . об`єкт нерухомості на ім`я третьої особи.

Так, відповідач провів реєстрацію на підставі договору іпотеки від 26.02.2008 року у відповідності до ст.38 Закону України «Про іпотеку» в редакції після 14 січня 2009 року.

Натомість, редакція ст.38 Закону «Про іпотеку», яка дозволила здійснювати таку реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, шляхом позасудового задоволення його вимог на підставі іпотечного застереження у договорі, з`явилася лише 25.12.2008 року згідно із Законом «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» №800-УІ від 25.12.2008 року. А набула чинності ця редакція статті 38 взагалі з 14 січня 2009 року.

Тобто, у 2006-2008 роках законодавчо не було передбачено підстав для реєстрації права власності на предмет іпотеки відповідно до іпотечної застереження, повинен був бути укладений лише окремий договір.

Якщо розглядати дані правовідносини, як такі, що тривають, то на них не можуть поширюватися зміни закону 2009 року, так як вони по суті підсилюють відповідальність іпотекодавця і погіршують його становище.

З урахуванням принципу незворотності дії у часі законів та інших нормативно-правових актів, закріпленого ч. 1 ст. 58 Конституції України, зміни, внесені до ст.38 Закону України «Про іпотеку» Законом України від 25.12.2008 року «Про запобігання випливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», якими застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься в іпотечному договорі, прирівняне за правовими наслідками до окремого договору між боржником і кредитором про задоволення вимог кредитора, не можуть бути застосовані до відносин, що складалися між учасниками судового спору у даній справі, так як вони виникли до зазначених законодавчих змін.

Враховуючи зазначене, у іпотекодержателя не було законодавчих підстав приймати рішення (правочин) про звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , шляхом його продажу на ім`я третьої особи, а тому просить задовольнити її позов в повому обсязі.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.12.2017 р. відкрито провадження у справі (а.с.22)

Відповідно до п. 9 ч.1 Перехідних положень ЦПК України (за редакцією ЗУ № 2147-УІІІ від 03.10.2017 р., в дії з 15.12.2017 р.), заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.03.2018 р. продовжено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

19.03.2018 р. представником відповідача Хитровою Л.В. надано суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в позові в повному обсязі з огляду на те, що ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича з метою укладення договору купівлі - продажу предмета іпотеки із ТОВ "ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ" в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Разом із заявою ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надав договір іпотеки, повідомлення про наявність заборгованості і подальшу реалізацію предмета іпотеки у випадку її непогашення, а також відповіді як позивача - іпотекодавця (майнового поручителя) за кредитним договором, так і безпосередньо позичальника за кредитним договором. Тому не відповідає обставинам справи твердження позивача щодо порушення банком процедури повідомлення іпотекодавця про невиконання умов кредитного договору та використання позасудового способу переходу права власності на предмет іпотеки.

Позивач помилково посилається на той факт, що звернення стягнення на предмет іпотеки було проведено ще й у порядку ст. 37 Закону України "Про іпотеку" шляхом реєстрації права власності за банком як іпотекодержателем, оскільки таке твердження не відповідає дійсності, що вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

А тому посилання позивача на відсутність оцінки вартості предмета іпотеки, що робить неможливим, на її думку, перехід права власності до іпотекодержателя, спростовується тим, що іпотекодержателем було укладено договір купівлі - продажу третій особі, а не реєстрація права власності за собою. Таким чином, не може бути застосоване і положення ч. З ст. 37 Закону України "Про іпотеку".

Треті особи про розгляд справи повідомлені належним чином, про що свідчать матеріали справи. Пояснень щодо позовної заяви суду не надали.

Відповідно до ч.1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд, дослідивши матеріали справи дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи із наступного.

Судом встановлено, що ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 26.02.2008 р. уклали кредитний договір № 70 мікр-ср. Відповідно до п. 1.2. кредитного договору Банк надав кредит у розмірі 239500,00 дол. США на придбання нерухомості, строком до 26.02.2018р., а ОСОБА_2 зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором (а.с. 95-97, 98-99, 100-101).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і позивач 26.02.2008 р. уклали договір іпотеки № б/н (а.с. 10-11). Згідно з п. 7 договору іпотеки позивач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення НОМЕР_1 площею 91,70 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Майно належало Позивачу на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності від 10.03.2004 року за № 6049-п (а.с. 8).

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов`язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 11 вищевказаного договору іпотеки сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 1 330 558,85 грн..

У подальшому, у зв`язку з невиконанням позичальником ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість в розмірі 89 235,82 доларів США, що еквівалентно 2 245 411,67 грн. на час проведення такого розрахунку 10.05.2016 року перед укладенням договору купівлі - продажу предмета іпотеки від 26.05.2016 року (а.с. 102-107).

Відповідно до положень п. 1 частини другої ст. 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень частини другої ст. 83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до положень частини восьмої ст. 83 ЦПК України, серед іншого, докази не подані у встановлений законом строк, до розгляду судом не приймаються.

Позивачем не надано жодного належного, допустимого та достовірного доказу для підтвердження позовних вимог, зокрема і доказів про наявність неправомірних дій відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини другої ст. 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь - який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 вищезазначеного Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь - якій особі на підставі договору купівлі - продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

З договору іпотеки від 26.02.2008 року вбачається, що пунктом 22 визначено, що у випадку порушення строків виконання зобов`язань, та інших випадках, передбачених цим договором, згідно до розділу V Закону України "Про іпотеку", може бути здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться у цьому договорі.

Таке застереження про задоволення вимог іпотекодержателя міститься у п. 27 договору іпотеки у відповідності до положень статті 36 Закону України "Про іпотеку" та передбачає звернення стягнення у позасудовому порядку шляхом продажу предмета іпотеки будь - якій особі будь - яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі - продажу у порядку ст. 38 Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до ст. 38 Закону України "Про іпотеку": якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог.

Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог.

Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог. Решта виручки повертається іпотекодавцю.

Іпотекодержатель, який реалізував предмет іпотеки, надсилає іпотекодавцю, боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки.

Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та з наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону.

Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

За наведеного, можна дійти до висновку, що договір іпотеки, укладений сторонами 26 лютого 2008 року містить відповідне застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, та не потребує його окремого додаткового укладення.

Тому, враховуючи вищенаведені обставини та керуючись саме ст. 38 Закону України "Про іпотеку", пунктом 27 договору іпотеки ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича з метою укладення договору купівлі - продажу предмета іпотеки із ТОВ "ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ" в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів порушення чинного законодавства при укладенні спірного правочину, тому його вимога про визнання правочину недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 36, 38 Закону України "Про іпотеку", ст.ст. 203, 215, 321, 626, 628, 629 ЦК України, ст.ст.6, ч. 13 ст. 7, 8-13, 18, 19,77-79, 89, 259, 263-265, 268, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (49094, м.Дніпро, вул.Набержна Перемоги,50), треті особи: Державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович ( АДРЕСА_2 ), Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» (49094, м.Дніпро, вул.Набержна Перемоги,32), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про визнання правочину недійсним, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя І.Ю. Миколаєць