АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/933/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 308030000 Середа Л. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2019 року

м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар: Попова М.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

особа, яка звернулася з апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 25 квітня 2019 року у складі судді Середи Л.В., -

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Зазначав, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 16 березня 2002 року.

Відповідач є колишньою дружиною позивача, шлюб між ними розірваний, а фактичні шлюбні відносини припинені.

Вказує, що згідно довідки про склад сім`ї, виданої Центром надання адміністративних послуг у м. Золотоноша від 13 листопада 2018 року № 12085 в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 (колишня дружина) та ОСОБА_3 (донька).

Відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації понад один рік, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має. Сторони будь-яких відносин один з одним не підтримують, місце знаходження відповідача позивачу точно не відомо, однак вказує, що ОСОБА_2 перебуває за кордоном.

Той факт, що відповідач зареєстрована у будинку позивача, хоча ним і не користується вже понад рік, створює незручності та заважає повноцінно користуватися вказаним будинком, порушує його права володіти, користуватися та розпоряджатися своїм нерухомим майном.

Посилаючись на вказані обставини, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом.

Просив визнати ОСОБА_2 особою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 25 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки майно було придбане в період шлюбу та за загальною презумпцією режиму майна, набутого за час шлюбу як спільна сумісна власність подружжя, де частки подружжя є рівними, є спільним сумісним майном, відповідач, як співвласник (а не член сім`ї власника) не може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням незалежно від періоду відсутності.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та передчасним, а обставини справи, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими є недоведеними, просив його скасувати та прийняти нову постанову, якою його позовні вимоги задовольнити.

Вказував, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що позивач неодноразово, на протязі 10 років, звертався до ОСОБА_2 з проханням добровільного зняття з реєстраційного обліку в його будинку, однак остання ігнорує дані прохання. Вказує, що він змушений нести витрати за комунальні послуги за ОСОБА_2 Наявність зареєстрованих осіб у даному будинку, які фактично не є членами його сім`ї, негативно впливає на його право власності та порушує його.

Зазначає, що суд помилково взяв за основу припущення про можливе право власності ОСОБА_2 на будинок., оскільки відповідно до договору купівлі продажу власником даного будинку є ОСОБА_1 .

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Заслухавши позивача та його представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до відхилення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення повністю відповідає зазначеним вище вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що з 23 березня 1991 року по 12 лютого 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 та заочним рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 12 лютого 2013 року (а.с.9-10).

Відповідно до договору купівлі продажу від 16 березня 2002 року ОСОБА_1 придбав житловий будинок з надвірними будівлями за АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №684 (а.с.43).

Відповідно до домової книги у вказаному будинку зареєстрована ОСОБА_2 з 26 березня 2002 року (а.с.7-8).

Факт реєстрації ОСОБА_2 у даному домоволодінні також підтверджується довідкою виконавчого комітету Золотоніської міської ради №12085 (а.с.11).

Таким чином, обставини справи свідчать про те, що спірні правовідносини виникли до 1 січня 2004 року (час вступу Сімейного кодексу України), а тому на них поширюються норми КпШС України.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Після розірвання шлюбу сторонами розподіл спільного майна подружжя не було проведено.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Установлено, що будинок АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач є співвласником вказаного майна.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

На підставі вищевикладеного, судом першої інстанції вірно встановлено, що будинок АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі.

Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідач не втратила право власності на вказаний будинок, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не є власником спірної квартири, не ґрунтуються на законі, оскільки відповідно до статті 22 КпШС України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, спірний будинок є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі.

Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач була відсутня в будинку за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчать про відмову ОСОБА_2 від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього.

Колегія суддів не може прийняти доводи скаржника, як на підставу для скасування рішення суду стосовно того, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що позивач неодноразово, на протязі 10 років, звертався до ОСОБА_2 з проханням добровільного зняття з обліку, однак остання ігнорує дані прохання.

Також, доводи скаржника, стосовно того, що наявність зареєстрованих осіб у будинку, які фактично не є членами його сім`ї, негативно впливає на його право власності та порушує його, не знаходять свого підтвердження належними та допустимими доказами.

Враховуючи викладене, постановлене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки їх доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 25 квітня 2019 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 27 червня 2019 року.

Судді: Н.І. Гончар

Ю.В. Сіренко

Т.Л. Фетісова