Справа № 723/1329/19
Провадження № 2/723/1799/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2019 року м.Сторожинець

Сторожинецький районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді Дедик Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Петреску Л.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представника відповідачів ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Сторожинець в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Орган опіки та піклування Сторожинецької РДА, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Берник О.П., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , третя особа Орган опіки та піклування Сторожинецької РДА, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням посилаючись на те, що йому на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . В цьому будинку на даний час зареєстровані відповідачі: його сини ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , невістка ОСОБА_4 та онуки ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , які фактично уже тривалий час у вищевказаному будинку не проживають, а саме ОСОБА_6 - з 2002 року, інші - з 2013 року та жодних відносин з її власником не підтримують. На даний час йому невідомо, де фактично проживають відповідачі. Оскільки відповідачі залишаються зареєстрованими в його будинку, він не може оформити пільги чи субсидії на оплату комунальних послуг. Просив визнати ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 , так як не проживають в будинку без поважних причин більше одного року.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали до суду відзив на позов, в якому просили відмовити в позові, вважаючи позов необґрунтованим та безпідставним, вказуючи, що вони з дітьми не проживають в будинку через те, що позивач провокував конфліктні ситуації, погрожував фізичною розправою, мали місце побиття та завдання болю. З цього приводу були неодноразові звернення до органу внутрішніх справ. Неодноразові офіційні попередження та застереження про неприпустимість вчинення протиправної поведінки, які виносилися позивачу не давали жодного результату. Позивач також не допускав їх до користування присадибними будівлями, підвалом, в якому вони зберігали свою консервацію, вимикав газопостачання в опалювальний період. ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні житловим будинком. Однак після відкриття провадження у справі внаслідок обіцянок ОСОБА_1 , що надасть ОСОБА_3 та членам його сім`ї вільно без перешкод користуватися житловим приміщенням, останній подав заяву про залишення позову без розгляду. Однак ставлення позивача не змінилося, погрози фізичною розправою і надалі мали місце, а перебування новонародженої дитини у приміщенні з вимкненим газопостачанням в морози змусило їх перейти проживати в наймане житло з підходящими психологічними та побутовими умовами в м.Чернівці. Для того, щоб мати можливість оплачувати проживання в тимчасовому житлі в м.Чернівці і створювати належні умови для фізичного та психологічного розвитку дітей ОСОБА_3 змушений часто виїжджати за кордон на заробітки. Визнання їх малолітніх дітей такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, призведе до такого явища, як безпритульність. Вказують також, що позивач в обгрунтування позовних вимог посилається на те, що не може оформити пільги чи субсидії на оплату комунальних послуг, так як відповідачі зареєстровані в його будинку, однак ним не надано жодних доказів про відмову в призначенні субсидії через зазначену підставу.

В ході судового розгляду позивач відмовився від позовних вимог в частині визнання неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування жилим приміщенням і судом 24.06.2019 р. була постановлена ухвала про закриття провадження в частині позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснив, що подача позову пов`язана з тим, що має проблеми оформленні субсидії. Відповідачі, будучи зареєстрованими в будинку не приймають участі в його утриманні та сплаті комунальних послуг. Він подарував сину ОСОБА_3 земельну ділянку для того, щоб вони побудували житловий будинок і мали де проживати, але вони звели лише фундамент і не бажають продовжувати будівництво. ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з дітьми не проживають з 2012 року через те, що захотіли проживати окремо, коли переходили на нове житло, то повернули йому ключі від будинку. В даний час відносини у них нормальні, але не ходять одне до іншого. Коли жили разом, були побутові сварки через те, що ОСОБА_3 з сім`єю жили над ним на другому поверсі, до них приходили гості і залишалися допізна вночі, регулярно приходили чужі діти, які бігали, шуміли, вдень відповідачі довго спали замість того, щоб працювати. Це призводило до конфліктів. Він їм не погрожував фізичною розправою, не перешкоджав у користуванні будинком. Син ОСОБА_6 не проживає в будинку з 2002 року, коли виїхав до матері в Канаду, з того часу приїжджав лише один раз у 2003 році. Після того, як ОСОБА_3 з сім`єю змінили місце проживання, син один раз приходив, але не висловлював бажання повернутися проживати в будинок.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснив, що позивача на конфлікт провокували відповідачі для того, щоб дискредитувати його. Неприязних відносин між ними не існує, що підтверджується тим, що в 2014 році подарував ОСОБА_3 земельну ділянку. Вважає, що поясненнями відповідачів встановлюється факт добровільного не проживання в будинку позивача.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у визнанні їх такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , що не проживають в даному будинку з березня 2013 року, в подальшому не намагалися повернутися через страх, яких залишився у ОСОБА_4 та дітей через поведінку позивача, який дозволяв собі вдарити ОСОБА_4 та влаштовувати сварки в присутності малолітніх дітей. Щодо ОСОБА_6 , то вказали , що він виїхав в Канаду в 2002 році, де знаходиться по даний час, приїжджав додому лише один раз - в 2003 році.

Представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 адвокат Головко О.С. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог в частині щодо її довірителів, з підстав, викладених у відзиві на позов та вказуючи на недоведеність позивачем обставин, на які посилається в обґрунтування позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судових викликів засобами поштового зв"язку за зареєстрованим місцем проживання та шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Сторожинецької РДА - в судовому засіданні пояснила, що оскільки провадження в частині вимог про визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житлом закрито, вирішення решти позовних вимог залишають на розсуд суду.

Заслухавши учасників справи, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок, виданого виконкомом Великокучурівської сільської ради 24.04.1996 року, а також копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №150139231 від 19.12.2018 року.

Рішенням виконавчого комітету Великокучурівської сільської ради №110 від 14.12.2018 року адресу, де знаходиться житловий будинок, належний ОСОБА_1 було перейменовано з АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1 .

З довідки про склад сім`ї, виданої виконавчим комітетом Великокучурівської сільської ради №6826 від 28.11.2018 року, вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та до складу його сім`ї входять: син - ОСОБА_15. , син - ОСОБА_6 , невістка - ОСОБА_4 , онука - ОСОБА_3 та онук - ОСОБА_7 .

Як вбачається з акту підтвердження від 28.11.2018 року, затвердженого сільським головою ОСОБА_8 та складеного депутатом сільської ради ОСОБА_14., у присутності свідків: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно зареєстровані ОСОБА_6 , ОСОБА_15. , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , але фактично не проживають. Зі слів батька син ОСОБА_6 з 2002 року перебуває за межами України, а син ОСОБА_3 разом із сім`єю з 2013 року проживає в м. Чернівці .

З копії договору дарування земельної ділянки від 15.08.2014 р. вбачається, що ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 земельну ділянку, розташовану в с .Великий Кучурів Сторожинецького району для будівництва і обслуговування житлового будинку.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 19.12.2002 року. Вони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 та НОМЕР_3 відповідно.

Відповідно до листа Сторожинецького РВ УМВС №8058 від 03.07.2012 року ОСОБА_3 звертався до відділу поліції 20.08.2011 року, 24.10.2011 року, 24.04.2012 року та 27.06.2012 року про те, що його батько ОСОБА_1 побив та погрожував фізичною розправою.

За результатами розгляду даних звернень Сторожинецьким РВ УМВС від 23.08.2011 року, 27.10.2011 року та 30.06.2012 року було винесено постанови про відмову в порушенні кримінальних справ, через те, що в діях ОСОБА_1 містяться ознаки злочину, передбаченого ст.126 КК України, за яким досудове розслідування і дізнання не ведеться, а кримінальна справа порушується за результатами звернення потерпілого зі скаргою до суду. Разом з тим, складено протоколи №550 від 30.08.2011 року, №679 від 31.10.2011 року про винесення ОСОБА_1 офіційного застереження про неприпустимість протиправної поведінки, а також 27.06.2012 року йому було винесено офіційне попередження про неприпустимість учинення насильства в сім`ї.

ОСОБА_3 звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, що по АДРЕСА_1 , за яким Сторожинецьким районним судом ухвалою від 12.09.2012 року було відкрито провадження. В подальшому ухвалою суду від 08.10.2012 року за заявою ОСОБА_3 позов було залишено без розгляду.

З акту підтвердження про можливість проживання в домогосподарстві, складеного 20.05.2019 року комісією в складі: депутата Великокучурівської с/ради ОСОБА_16. у присутності сусідів: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 вбачається, що ОСОБА_3 на даний час з батьком ОСОБА_1 не проживає у зв`язку з тим, що батько вчиняв перешкоди. Також в акті зазначено, що ОСОБА_3 разом із сім`єю, до складу якої входять: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 дійсно зареєстровані в АДРЕСА_1 , однак в даний час там не проживають у зв`язку із конфліктом з батьком.

Свідок ОСОБА_13 в суді дала показання про те, що їй відомо з розповідей ОСОБА_4 , яка приходила до них, коли проживала в с. Великий Кучурів, що позивач вчиняв бійки, намагався останню душити. Вона також приходила до ОСОБА_4 і бачила, що вони дровами опалювали приміщення, в якому жили на другому поверсі будинку, пояснювали, що газ відключив позивач, через це не було гарячої води і вони ходили купатися до знайомих.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (ст.383 ч.1 ЦК України, ст.150 Житлового кодексу Української РСР). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.156 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням на рівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку належить дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають з власником будинку і ведуть з ним спільне господарство.

За ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом, у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали в житловому будинку АДРЕСА_1 , що належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 як члени його сім`ї та більше одного року не проживають в зазначеному будинку.

Разом з тим, суд вважає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з поважних причин не проживають в будинку, так як в ході судового розгляду встановлено, що позивачем неодноразово вчинялися конфлікти, що супроводжувалися як погрозами застосування фізичного насильства так і безпосередньо фізичним насильством, що підтверджується результатами розгляду звернень ОСОБА_3 в органи внутрішніх справ. Наявність перешкод зі сторони позивача у користуванні житловим будинком підтверджується зверненням ОСОБА_3 до суду з позовом про усунення перешкод, який в подальшому було залишено без розгляду. Показання свідка в суді підтвердили обставини, на які посилаються відповідачі в обгрунтування заперечень проти позову, що позивач чинив перешкоди в користуванні газом для опалення будинку, застосовував фізичне насильство. Отже мали місце неправомірні дії зі сторони позивача, які перешкоджали сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_4 користуватися житловим будинком, тому суд не вбачає підстав визнати не проживання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в спірному будинку понад один рік без поважних причин, а відповідно вони не можуть бути позбавлені права користування житловим приміщенням на підставі ч.2 ст.405 ЦК України.

Щодо вимог в частині визнання відповідача ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим будинком, належним позивачу, судом встановлено, що ОСОБА_6 не проживає в будинку понад один рік, так як виїхав за кордон більше 15 років назад із того часу не повертався. На думку суду, дані обставини не дають підстав визнати не проживання ОСОБА_6 в будинку АДРЕСА_1 з поважних причин. В ході судового розгляду не здобуто доказів, які свідчили про наявність поважних причин не проживання відповідача в даному будинку або наявність домовленості щодо права користування будинком, після відсутності відповідача понад один рік.

В ході судового розгляду представником відповідачів заявлено клопотання про стягнення з позивача на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн.

Судом встановлено, що згідно договору про надання правової допомоги №23/3 від 15.05.2019 р. та додаткової угоди №1 від 20.05.2019 року до даного договору адвокат Головко О.С. надавала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 правову допомогу, вартість однієї години роботи адвоката, визначена в розмірі 300 грн.

Згідно акта про прийняття-передачу наданих послуг до договору про надання правової допомоги складеного 24.06.2019 р. адвокатом надано послуги, які полягають в попередньому опрацюванні матеріалів - 5 год. на суму 1500 грн., опрацюванні законодавчої бази, формуванні правової позиції, консультуванні щодо необхідності отримання додаткових доказів - 5 год. на суму 1500 грн., підготовці процесуальних документів - 6 год. на суму 1800 грн., судовому представництві - 600 грн. одне засідання, а всього вартість послуг адвоката становить 6000 грн., які адвокат отримав від клієнтів.

В судовому засіданні позивач та його представник не заперечували щодо розміру витрат на оплату послуг адвоката.

Витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи (п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України), та становлять одну із складових судових витрат.

Відповідно до ч.5 ст.135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Суд вважає, що виходячи із складності справи та виконаних адвокатом робіт по даній справі, витраченого ним часу, обсягу наданих послуг, за відсутності заперечень сторони позивача та клопотань про зменшення витрат на правничу допомогу, суд приходить до висновку, що розмір заявлених вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 6000 грн. є співмірним, а тому заява підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3,4,5,12,13,76,81,141,263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000 (шість тисяч) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 01 липня 2019 року.

СУДДЯ: