Справа № 306/2303/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 червня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Джуги С.Д.

суддів Кожух О.А., Куштана Б.П.

з участю секретаря: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 25 січня 2019 року, ухваленого суддею Вінер Е.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича, Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк(змінено найменування на Акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк), третя особа: Свалявський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,-

встановив:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича, Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк(змінено найменування на Акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк), третя особа: Свалявський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 25 січня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано виконавчий напис № 993 від 14 лютого 2018 року вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 124 312, 94 гривень таким, що не підлягає виконанню.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на користь ОСОБА_1 сплаченого судового збору та 3500,00 ( три тисячі пятсот гривень) понесені витрати за надані юридичні послуги.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" подало апеляційну скаргу на рішення Свалявського районного суду від 25 січня 2019 року в частині стягнення судових витрат на правничу допомогу. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції помилково стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати на правничу допомогу у розмірі 3500 грн., оскільки позивачем вказані витрати документально не підтверджені та не доведені.

В іншій частині рішення суду першої інстанції ніким не оскаржено.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в частині стягнення судових витрат на правничу допомогу.

Згідно пункту 3 частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.ч.1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування вказаних витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат ( встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Разом з тим, вказані витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 подано розрахунок надання правової допомоги, акт №1 про виконання робіт надання правової допомоги, ордер, договір про надання правової допомоги та розрахунок надання правової допомоги (а.с.11,55-58).

Однак, квитанції до касового ордеру або іншого підтверджуючого документу про фактичне здійснення позивачем витрат на професійну правничу допомогу позивачем не надано.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з правовою позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 05 лютого 2019 року у справі № 906/194/18 необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Натомість в даному випадку витрати позивача на послуги адвоката не підтверджені належними фінансовими документами, оскільки позивачем не надано суду видатковий касовий ордер або платіжне доручення, про передачу коштів адвокату.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували фактичне здійснення витрат на правничу допомогу позивача.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат судом першої інстанції не встановлено й не зазначено, якими доказами підтверджується фактичне понесення позивачем витрат на правничу допомогу (їх оплати).

З огляду на викладене, відповідно до приписів ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат на правничу допомогу підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в даній вимозі з вищенаведених підстав.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк - задовольнити.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 25 січня 2019 року в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на користь ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн. (три тисячі п`ятсот гривень) - скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення судових витрат на правничу допомогу - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 27 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: