Постанова

Іменем України

27 червня 2019 року

м. Київ

справа № 341/1654/15-ц

провадження № 61-20135св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про припинення виконання кредитно-заставного договору,

за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Луганської області від 25 січня 2017 року у складі колегії суддів: Лозко Ю. П., Дронської І. О., Єрмакова Ю. В.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з указаним позовом та просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 75 889,72 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 01 квітня 2015 року складало 1 779 613,92 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 09 липня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладенокредитно-заставний договір № LGBOAN20310116 (далі - кредитний договір) за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 27 429,37 доларів США з кінцевим терміном погашення до 09 липня 2015 року. Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом у строки та порядку, встановлених договором. В порушення вимог законодавства та умов кредитного договору ОСОБА_1 належним чином не виконував своїх зобов`язань за вказаним договором, у зв`язку з чим в нього утворилася заборгованість, яка станом на 01 квітня 2015 року становила 75 889,72 доларів США та складалася із: 17 841,80 доларів США - заборгованість за кредитом; 10 048,11 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом; 3 066,31 доларів США заборгованість за комісією за користування кредитом; 41 309,55 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором;10,66 доларів США - штраф (фіксована частина); 3 613,29 доларів США - штрафу (процентна складова).

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом про припинення виконання кредитного договору від 09 липня 2008 року № LGBOAN20310116.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що автомобіль який придбаний за кредитні кошти на вимогу банку був переданий для погашення виконання зобов`язання за кредитним договором. У зв`язку з чим зобов`язання виконані у повному обсязі. Пред`явленням первісного позову банком порушено його права як споживача фінансових послуг.

Старобільський міський суд Луганської області ухвалою від 19 червня 2015 року позови об`єднав в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Старобільський міський суд Луганської області рішенням від 20 жовтня 2015 року відмовив у задоволенні первісного та зустрічного позовів за необґрунтованістю.

Мотивував рішення суд першої інстанції тим, що позивачем за первісним позовом не надано суду доказів на підтвердження наявності або відсутності заборгованості за кредитним договором з урахуванням реалізації заставного майна, отже не доведено ціну позову, тому первісні вимоги є необґрунтованими. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд виходив з того, що посилання ОСОБА_1 на припинення своїх зобов`язань за кредитним договором є недоведеним, оскільки ним не було зазначено точну ціну реалізованого заставного майна та чи відповідала вона розміру його зобов`язань на час реалізації.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

ПАТ КБ «ПриватБанк», не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову,подало апеляційну скаргу в якій просило скасувати рішення в оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення про задоволення цих вимог.

Справа розглядалася в апеляційному порядку неодноразово.

Апеляційний суд Луганської області останнім рішенням від 25 січня 2017 року рішення Старобільського міського суду Луганської області від 20 жовтня 2015 року в оскаржуваній частині змінив, скасувавши в частині відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» за необґрунтованістю. Ухвалив у цій частині нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за пропуском строку звернення до суду.

Мотивував рішення апеляційний суд тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустило строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, що згідно з частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є підставою для відмови в задоволенні позову.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У березні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Апеляційного суду Луганської області від 25 січня 2017 рокута ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову. В решті рішення просило залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням апеляційним судом того, що станом на час звернення до суду з касаційною скаргою, кредитний договір згідно з його умовами або за законом не є розірваним або припиненим. Тобто за умовами договору підлягають нарахуванню і сплаті проценти, комісія, пеня та інші платежі. Апеляційним судом невраховано, що позовна давність переривалася у зв`язку зі сплатою відповідачем 10 травня та 03 червня 2011 року сум на погашення кредиту. Недостатність коштів отриманих від реалізації предмета застави для погашення заборгованості не позбавляє банк права на стягнення решти суми заборгованості за кредитним договором.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 квітня 2018 року справу № 341/1654/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.

Фактичні обставини справи

Апеляційним судом встановлено, що 09 липня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № LGBOAN20310116за умовами якого воно надало позичальнику кредит у розмірі 27 429,37 доларів США з кінцевим терміном погашення до 09 липня 2015 року.

Для забезпечення виконання умов кредитного договору ОСОБА_1 передав у заставу автомобіль марки «Dadi», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Згідно з актом прийому автомобіля від 22 жовтня 2009 року ОСОБА_1 передав співробітнику банку вказаний автомобіль та надав довіреність на його відчуження.

03 грудня 2009 року грошові кошти від його реалізації заставного автомобіля у розмірі 10 054,98 доларів США були зараховані на погашення заборгованості.

14 січня 2010 року банк звернувся до ОСОБА_1 з повідомленням - вимогою, в якій зазначив, що 26 листопада 2009 року заставне майно було реалізовано за 81 500 грн, однак цієї суми виявилося недостатньо для погашення усієї заборгованості за договором. Заборгованість за кредитним договором станом на 14 січня 2010 року склала 18 270 доларів США, а судові витрати - 6 680 грн. У вимозі банк також вимагав від ОСОБА_1 сплатити вказану заборгованість за кредитним договором, у строк до 15 лютого 2010 року.

ОСОБА_1 одержання вказаної вище вимоги не заперечувалося.

Згідно з пунктом 14.11 кредитного договору сторони встановили строки позовної давності за вимогами за кредитом, винагородою, процентами за користування кредитом, неустойкою тривалістю у 5 (п`ять) років.

З цим позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду 20 квітня 2015 року.

Згідно з наданим банком розрахунком останній платіж за кредитним договором від 09 липня 2008 року № LGB0AN20310116 було здійснено 03 грудня 2009 року, а саме зараховано кошти, отримані від реалізації заставного автомобіля.

23 червня 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталося до ОСОБА_1 з позовом про стягнення заборгованості за вказаним договором (справа № 2-722/2011). Старобільський районний суд Луганської області ухвалою від 17 жовтня 2011 року позовну заяву залишив без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 207 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час постановлення вказаної ухвали (далі - ЦПК України 2004 року).

04 січня 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повторно звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (справа № 2-1230/119/2012). Старобільський районний суд Луганської області ухвалою від 02 квітня 2012 року вказану позовну заяву залишив без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення апеляційного суду оскаржене в касаційному порядку лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості, тому переглядається Верховним Судом лише в цій частині.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, щоза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законіз метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК Україниперебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених закономможливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного закономінтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК Українизагальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина перша статті 264 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За вказаних обставин правильним є висновок апеляційного суду про те, що строк виконання основного зобов`язання було змінено на 15 лютого 2010 року (вимога банку від 14 січня 2010 року про дострокове повернення залишку заборгованості), тому саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав, однак банк пред`явив позов лише 20 квітня 2015 року, тобто з пропуском позовної давності, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову.

Аргументи скарги про неврахування апеляційним судом того, що позовна давність переривалася у зв`язку зі сплатою відповідачем 10 травня та 03 червня 2011 року сум на погашення кредиту, не заслуговують на увагу, оскільки судом встановлено, що згідно з наданим банком розрахунком останній платіж було здійснено 03 грудня 2009 року. Ці доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Перевіряючи доводи касаційної скарги про те, що закінчення строку дії кредитного договору не скасовує встановленого статтею 1048 ЦК України та умовами кредитного договору обов`язку щодо сплати процентів та пені, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) наведено такий правовий висновок.

Право кредитодавця нараховуватипередбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Суд апеляційної інстанції в цілому правильно визначив правову природу цивільних відносин між сторонами. Разом з цим Верховний Суд визнає помилковим застосування судом позовної давності як підставу для відмови в задоволенні позову в частині вимог про стягнення з відповідача процентів та пені (інших платежів), нарахованих за кредитним договором, після зміни строку виконання основного зобов`язання. Правильним в оцінці спірних правовідносин є висновок про те, що банк як кредитор позбавлений права нараховувати проценти та інші платежі, передбачені кредитним договором, після зміни строку виконання основного зобов`язання, що відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Проте, враховуючи, що окремі недоліки оскаржуваного рішення на вплинули на правильність правового результату вирішення справи, Верховний Суд, застосувавши правило частини другої статті 410 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Луганської області від 25 січня 2017 року в частині вирішення позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. П. Курило