ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/7796/18 Головуючий суддя І інстанції Бондарєва І. В.
Провадження № 22-ц/818/3459/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Звільнення майна з-під арешту (виключення майна з опису)
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 06 травня 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Бондарєва І.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Першої харківської державної нотаріальної контори, Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області про скасування арешту,

встановив:

27 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до Першої Харківської державної нотаріальної контори, Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області про скасування арешту.

Позовна заява мотивована тим, щона підставі договору купівлі-продажу від 30.10.1995 року, позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . За відомостями Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, який є складовою частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо належної їй квартири наявні певні обтяження, зокрема, арешт нерухомого майна, зареєстрований 01.08.2005 року Першою ХДНК на підставі повідомлення №3877 від 18.07.2005 року ВДВС Фрунзенського районного управління юстиції в м.Харкові.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28.10.2004 року по справі №2- 331/04 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 матеріальну шкоду, завдану дорожньо-транспортною пригодою, у розмірі 1830,12 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду, завдану дорожньо-транспортною пригодою, у розмірі 850 грн., 155,40 грн. витрат по оплаті автотоварознавчого дослідження, 29,35 грн. витрат по оплаті судового збору; стягнуто на користь держави з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 51 грн.; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вважає, що в рамках розгляду саме даної справи судом було вжито заходи забезпечення позову, які було виконано Відділом ДВС Фрунзенського РУЮ в м. Харкові шляхом направлення Першій ХДНК повідомлення про накладення заборони відчуження об`єктів нерухомого майна №3877 від 18.07.2005 року, позивач зверталася до Фрунзенського районного суду міста Харків із заявою щодо відновлення втраченого судового провадження, а саме в частині даних щодо вжиття судом заходів забезпечення позову по справі №2-331/04.

Ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харків від 30.10.2018 року позивачу було відмовлено у відновленні втраченого судового провадження. При цьому судом було встановлено, що наявні в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно дані про накладення Першою ХДНК запису про заборону відчуження об`єктів нерухомого майна 01.08.2005 р (реєстраційний №2244988) за датою вчинення запису про заборону та повідомлення ВДВС Фрунзенського району м. Харкова 18.07.2005 року та 01.08.2005 року, свідчать про їх здійснення після остаточного вирішення цивільної справи №2-331/04 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою (28.10.2004 р.).

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просить скасувати в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяження відносно квартири АДРЕСА_1 , яка належить позивачеві, а саме: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 2244988, зареєстрований 01.08.2005 року Першою ХДНК на підставі повідомлення ВДВС Фрунзенського районного управління юстиції в м. Харкові №3877 від 18.07.2005 року.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити та розподілити судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необґрунтоване, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а також недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та не відповідають висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, судом не застосовано закон, який підлягав застосуванню, та порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказав, що зважаючи на встановлені в ході розгляду заяви позивача про відновлення втраченого судового провадження по цивільній справі №2-331/04 обставини, зокрема встановлений факт того, що у відповідача, Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області відсутні будь-які інші незавершені виконавчі провадження стосовно боржника ОСОБА_1 , вважає безпідставними доводи суду про те, що позивач не надав до суду доказів про результати виконання вказаного судового рішення, про наявність та стан виконавчого провадження.

Зазначив, що суд мав врахувати, що в ході розгляду справи №2-331/04 та цієї справи №645/7796/18 не було встановлено обставин, які б свідчили про факт примусового виконання рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28.10.2004 року по справі №2-331/04 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, а відтак, висновок суду про необхідність надання позивачем доказів виконання рішення суду у цій справі та долю виконавчого провадження є заздалегідь передчасним і таким, що не ґрунтується на матеріалах справи.

Вказав, що необґрунтованими видаються такі висновки суду також з тих підстав, що за всіма обставинами справи і доказами у їх підтвердження, які містяться в матеріалах справи, неможливо стверджувати, що оспорюваний арешт якимось чином пов`язаний зі справою №2-331/04, а тим більше з примусовим виконанням судового рішення по цій справі, що також встановлено не було.

Зазначив, що з відповіді наданої Міжрайонним відділом Державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, як особа, яка має доступ до АСВП та фактично наповнює його, реалізуючи власні повноваження відповідно до Закону України "Про виконавче провадження", у своїх письмових поясненнях з посиланням на відомості з АСВП чітко зазначає про відсутність будь-яких інших виконавчих проваджень стосовно ОСОБА_1 , як боржника. При цьому, з посиланням на ті ж відомості з АСВП відповідач стверджує про наявність лише двох виконавчих проваджень, де боржником була ОСОБА_1 і всі вони стосуються лише справи №2-365/07. Факт наявності або відсутності взагалі будь-яких виконавчих проваджень, де боржником є ОСОБА_1 , вже встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили - ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харків від 28.10.2018 по справі №2-331/04.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, за відсутності інших учасників судового засідання які були повідомлені про розгляд справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У відповідності до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає у повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду даних про особу, яка має бути належним відповідачем у справі, про спірні правовідносини, які виникли між ними, наслідком яких стало накладення арешту на спірне майно позивача, даних про стан виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Так, за змістом ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно частини 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 2 та п. 8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу (частина третя статті 154 ЦПК). При цьому із заявою про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно або грошові кошти) може звернутись лише особа, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжито, тобто сторона у справі чи третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору (частина четверта статті 154 ЦПК). Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (стаття 60 Закону про виконавче провадження).

Право власності особи набувається на підставах, що не заборонені законом зокрема із правочинів (ч.1 ст. 328 ЦК України).

Згідно зі статтею 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України та є обов`язковими до виконання на всій території України.

Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що примусове виконання рішень в України покладається на Державну виконавчу службу.

Відповідно до статей 6, 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних та юридичних осіб.

Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначені підстави для зняття виконавцем арешту з майна боржника. Зокрема, пунктом 7 частини четвертої даної статті передбачено, що підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Статтею 13 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п.9 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Згідно з частиною першою статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Відповідно до частин першої та другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Згідно ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Копія постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. (частини четверта, п`ята статті 57 Закону № 606- XIV).

Судовим розглядом встановлено, що згідно наданої позивачем Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, щодо об`єкту нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , яка на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.1995 р. належить позивачеві ОСОБА_5 І.В.

З Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, за реєстраційним номером обтяження №2244988, зареєстрованого 01.08.2005 р. реєстратором: Перша ХДНК зареєстровано арешт нерухомого майна, при цьому підставою обтяження зазначено повідомлення 3877 від 18.07.2005 р. ВДВС Фрунзенського району м. Харкова.

Згідно з копією витягу Державного реєстру Іпотек, 27.09.2006 р. реєстратором Приватним нотаріусом ХМНО Слоневською Д.В. зареєстровано обтяження на спірну квартиру у вигляді іпотеки, на підставі договору про зміну умов договору іпотеки від 26.09.2006 р., де іпотекодержателем вказано ЗАТ «ПроКредит Банк» (а.с.5-7).

З копії повідомлення ВДВС Фрунзенського РУЮ м. Харкова на адресу Першої ХДНК від 18.07.2005 р., на підставі якого Першою ХДНК зареєстровано арешт майна боржника квартира АДРЕСА_1 (а.с.8-11).

Як вбачається із повідомлення Міжрайонного ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 23.10.2018 р., №60202 вбачається, що на виконанні Фрунзенського ВДВС ХМУЮ перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого документа № 2-365/07, який було видано 25.04.2008 року Фрунзенським районним судом м. Харкова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 суму боргу з урахуванням 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 31512,00 грн. Зазначене виконавче провадження було відкрито державним виконавцем Фрунзенського ВДВС ХМУЮ 10.07.2008 року, про що була винесена відповідна постанова (№ за ЄДРВП 35347722). Арешт на майно боржника в рамках вказаного виконавчого провадження не накладався. 21.06.2017 року, у зв`язку з повним виконанням рішення суду, державним виконавцем була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження".

Згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень (спецрозділ), на виконанні Фрунзенського ВДВС ХМУЮ перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого документа №2-365/07, який було видано 25.04.2008 року Фрунзенським районним судом м. Харкова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 суму у розмірі 579,00 грн. Зазначене виконавче провадження відкрито державним виконавцем Фрунзенського ВДВС ХМУЮ 17.07.2008 року, про що була винесена відповідна постанова (№ за ЄДРВП 6976577). 27.10.2008 року, у зв`язку з повним виконанням рішення суду, державним виконавцем була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 8 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до Інструкції з діловодства в органах державної виконавчої служби, строки зберігання переданих до архіву виконавчих проваджень 3 роки від дати виконавчого провадження, дати повернення виконавчого документа та інше. Таким чином, Міжрайонний ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області позбавлений можливості з`ясувати - чи знаходиться в матеріалах виконавчого провадження № 6976577 постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Крім того, повідомляють, що згідно даних Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18.10.2018 року, існує арешт нерухомого майна (квартира АДРЕСА_1 ), яке належить ОСОБА_1 , накладений Першою Харківською державною нотаріальною конторою 01.08.2005 року на підставі повідомлення №3877 від 18.07.2005 року державного виконавця ВДВС Фрунзенського району м. Харкова. Будь-які інші незавершені виконавчі провадження стосовно ОСОБА_1 як боржника, у відділі відсутні. (а.с.12-13).

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 28.10.2004 р. по справі №2-331/04 позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 матеріальна шкода, завдана дорожньо-транспортною пригодою, у розмірі 1830,12 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальна шкода, завдана дорожньо-транспортною пригодою, у розмірі 850 грн., 155,40 грн. витрат по оплаті автотоварознавчого дослідження, 29,35 грн. витрат по оплаті судового збору; стягнуто на користь держави з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 51 грн.; в задоволенні решти позовних вимог -відмовлено.

Матеріали зазначеної цивільної справи за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою знищені за сплином строку зберігання та в архіві суду зберігається лише оригінал судового рішення від 28.10.2004 р.

Ухвалою Фрунзенського районного суду від 10.10.2018 р. відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про відновлення цього втраченого судового провадження.

Представник позивача вважає, що ухвалою Фрунзенського районного суду від 10.10.2018 р. вже встановлений факт відсутності вжиття судом заходів забезпечення позову під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, відтак, відсутні підстави для залучення до участі у справі про скасування арешту в якості відповідачів або третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Накладення арешту на майно боржника можливо також на стадії виконання судового рішення та знаходиться в межах повноважень державного виконавця.

Позивачем всупереч свого процесуального обов`язку не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що в межах розгляду саме наведеної справи судом було вжито заходи забезпечення позову, які було виконано Відділом ДВС Фрунзенського РУЮ в м. Харкові шляхом направлення Першій ХДНК повідомлення про накладення заборони відчуження об`єктів нерухомого майна №3877 від 18.07.2005 року, позивач зверталася до Фрунзенського районного суду міста Харків із заявою щодо відновлення втраченого судового провадження, а саме в частині даних щодо вжиття судом заходів забезпечення позову по справі №2-331/04.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин другої, третьої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини. У випадках, передбачених пунктами 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Згідно відповіді Міжрайонного ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 23.10.2018 р. № 60202 на виконанні Фрунзенського ВДВС ХМУЮ перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого документа № 2-365/07, який було видано 25.04.2008 року Фрунзенським районним судом м. Харкова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 суму боргу з урахуванням 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 31512,00 грн.

Обґрунтовуючи свій позов ОСОБА_1 вказала тільки на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28.10.2004 р. по справі № 2-331/04, якою позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 матеріальної шкоди, завдана дорожньо-транспортною пригодою, у розмірі 1830,12 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальна шкода, завдана дорожньо-транспортною пригодою, у розмірі 850 грн., 155,40 грн. витрат по оплаті автотоварознавчого дослідження, 29,35 грн. витрат по оплаті судового збору; стягнуто на користь держави з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 51 грн.; в задоволенні решти позовних вимог -відмовлено.

З огляду на різні номери справи та виконавчого листа, а також різний зміст присудженого стягнення, а також за недоведеності їх правового зв`язку з накладеним на майно позивача арештом - колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про не доведеність заявлених вимог.

Всупереч положенням ст.ст. 12, 81 ЦПК України про процесуальний обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, - апелянтом не було надано до суду належних і допустимих доказів на спростовування висновків суду першої інстанції .

При цьому позивач не позбавлена права на судовий захист за допомогою правового механізму, передбаченому у ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 447 ЦПК України для оскарження дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення.

Судом першої інстанції правильно досліджені наявні у справі докази, їм надано належна оцінка, суд правильно застосував норми матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 268, 367,368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

РішенняФрунзенського районного суду м. Харкова від 06 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 02 липня 2019 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.