Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 760/9245/14

провадження № 61-16539св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Київська міська рада, ОСОБА_2 ,

третя особа - Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 24 лютого 2017 року в складі судді Кушнір С. І. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2017 року в складі колегії суддів: Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Київської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа - Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, про визнання незаконним рішення про надання у приватну власність земельної ділянки та недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Київської міської ради від 26 серпня 2010 року (на підставі рішення Залізничної районної ради депутатів трудящих від 08 квітня 1968 року) ОСОБА_2 була надана у приватну власність земельна ділянка на АДРЕСА_1 площею 0,03 га.

Рішенням Київської міської ради від 17 лютого 2011 року виправлено помилку в нумерації спірного будинку та зазначено правильно адресу: «на АДРЕСА_1 ».

Вказувала, що під час прийняття вказаних рішень були порушені її права, не застосовано норми, які поширюються на спірні правовідносини, не було враховано план меж земельної ділянки та їх опис, а в державному акті, який виданий на підставі цих рішень не правильно зазначено цільове призначення земельної ділянки.

Стверджувала, що вона має право на земельну ділянку площею 0,03 га і не менше, зазначаючи при цьому, що ОСОБА_2 протиправно користується частиною її ділянки.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила: визнати незаконними рішення Київської міської ради від 26 серпня 2010 року в частині надання ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 ; визнати незаконними рішення Київської міської ради від 17 лютого 2011 року в частині уточнення адреси - на АДРЕСА_1 ; визнати недійсними виданий на їх підставі державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 30 вересня 2011 року.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 12 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено обставин, на які вона посилалася як на обґрунтування своїх вимог, які б давали підстави вважати, що рішення Київської міської ради та державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім`я ОСОБА_2 , порушує її права.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 січня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що Київська міська рада діяла в межах своїх повноважень, оскаржувані рішення Київської міської ради щодо надання у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_2 прийнято в порядку та відповідно до вимог, встановлених чинним законодавством України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду залишено без змін.

Суд касаційної інстанції погодився з висновками суду першої та апеляційної інстанцій, а також зазначив, що суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, а також дійшли правильного висновку про відмову в позові.

Короткий зміст заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про перегляд рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 листопада 2015 року за нововиявленими обставинами.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 отримала лист Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації від 10 листопада 2016 року, з якого вбачається, що земельна ділянка на АДРЕСА_1 має більший розмір, ніж земельна ділянка на АДРЕСА_1 за рахунок запроектованого проїзду. Вказувала, що ці обставини є нововиявленими та мають суттєве значення для вирішення спору.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 листопада 2015 року та ухвалити нове рішення по суті заявлених позовних вимог.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 24 лютого 2017 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 листопада 2015 року у зв`язку з нововиявленими обставинами відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що зазначена ОСОБА_1 обставина не є нововиявленою обставиною в розумінні статті 361 ЦПК України (в редакції, чинній на час вирішення справи судом першої інстанції), оскільки була відома суду на час розгляду спору та була предметом дослідження.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2017 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин, проте заявником не вказано таких фактів (обставин).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що згідно з листом Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації від 10 листопада 2016 року ОСОБА_2 використовує земельну ділянку площею 0,0346 га (більше ніж зазначено у рішеннях Київської міської ради від 26 лютого 2010 року та від 17 лютого 2011 року) за рахунок земельної ділянки АДРЕСА_1 .

Вказана вище обставина є нововиявленою та є підставою для ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

10 квітня 2018 справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що рішенням виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Києва від 13 вересня 1982 року за матір`ю ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , та батьком ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , закріплено по 300 кв. м земельної ділянки на АДРЕСА_1 , видані свідоцтва про право власності на збудовані ними житлові будинки та присвоєні останнім номери відповідно 17 та 17а.

У 1993 році землевпорядною організацією встановлено межі земельних ділянок в натурі, що виділені ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , про що складені відповідні акти, які підписані вказаними особами.

Відповідно до плану встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на АДРЕСА_1 розмір земельної ділянки становив 352,5 кв. м.

Відповідно до плану встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_3 (матері ОСОБА_1 ) на АДРЕСА_1 , розмір земельної ділянки становив 389,69 кв. м.

У вказаних актах зазначено, що суміжні землекористувачі, зокрема ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ніяких претензій при встановленні існуючих меж землекористування не заявляли.

Встановлено, що за вказаним домоволодінням фактично наявна більша площа земельної ділянки, ніж та, що вказана у рішенні виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Києва від 13 вересня 1982 року.

Головне управління земельних ресурсів під час розгляду спору між сторонами також не заперечувало, що у користуванні сторін знаходилися земельні ділянки, розмір яких перевищував розмір виділених під будівництво. Вказані обставини підтверджується і технічними паспортами на домоволодіння сторін.

Згідно з технічними паспортами на домоволодіння за будинком АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 , проінвентарізовано 353 кв. м земельної ділянки, а за будинком АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_2 , - 352 кв. м.

Відповідно до даних земельного кадастру станом на 26 травня 2005 року земельна ділянка проінвентарізована за ОСОБА_3 (матір`ю ОСОБА_1 ) у розмірі 382,17 кв. м, а за ОСОБА_2 та її батьком ОСОБА_4 інвентаризована земельна ділянка площею 349,52 кв. м.

Суди встановили, що ОСОБА_2 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 (з 1983 року на 4/10 частини на підставі договору дарування, з 2005 року на 6/10 частин на підставі договору дарування).

ОСОБА_1 успадкувала у 1998 році від своєї матері ОСОБА_3 домоволодіння АДРЕСА_1 .

Встановлено, що своє право власності на відповідну земельну ділянку, оформила лише ОСОБА_2 , звернувшись до Київської міської ради із заявою про приватизацію земельної ділянки, яка перебувала в її користуванні.

Рішенням Київської міської ради від 26 лютого 2010 року ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку на АДРЕСА_1 площею 0,03 га.

Рішенням Київської міської ради від 17 лютого 2011 року внесено зміни у вищезазначене рішення від 26 лютого 2010 року в частині адреси будинку, зазначивши будинок «на АДРЕСА_1 », замість «на АДРЕСА_1 » та видано ОСОБА_2 державний акт на земельну ділянку площею 0,0346 га, розташовану на АДРЕСА_1 .

За заявою ОСОБА_3 (матері позивача) від 21 липня 1997 року на підставі рішення Київської міської ради від 07 липня 1998 року їй передано у власність земельну ділянку площею 0,039 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

10 липня 1998 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкове майно складається з жилого будинку на АДРЕСА_1 .

Рішенням Київської міської ради від 14 липня 2011 року внесено зміни у рішення Київської міської ради від 07 липня 1998 року, замінено прізвище ОСОБА_3 на ОСОБА_1

Згідно з актом здачі-приймання перенесених у натуру (на місцевість) меж земельної ділянки, переданої у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, від 10 червня 2011 року встановлено межі земельної ділянки на АДРЕСА_1 , площа земельної ділянки склала 345,93 кв. м. Видано державний акт на право власності на цю земельну ділянку ОСОБА_2

Суди встановили, що зазначена площа земельної ділянки була збільшена не за рахунок земельної ділянки на АДРЕСА_1 , а внаслідок уточнення меж земельної ділянки згідно з рішеннями Київської міської ради від 26 лютого 2010 року та від 17 лютого 2011 року, згідно з яким площі земельних ділянок мають бути уточнені після встановлення їхніх меж у натурі (на місцевості).

Площа земельної ділянки на АДРЕСА_1 (відповідно до останніх інвентаризацій) проінвентаризована за ОСОБА_3 (матір`ю ОСОБА_1 ) у розмірі 382,17 кв. м, тобто земельна ділянка позивача має більший розмірі, ніж земельна ділянка, що належить на праві власності ОСОБА_2 .

На виконання рішень Київської міської ради землевпорядними організаціями були виконані роботи, необхідні для передачі у власність і відповідного оформлення цього шляхом видачі ОСОБА_2 державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 30 вересня 2011 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвали судів першої та апеляційної інстанцій відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв`язку з нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

З аналізу вказаної норми права випливає, що нововиявленими обставинами є обставини, які: існували на час розгляду справи, не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; є істотними для розгляду справи, тобто належать до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Обставини, які вважаються нововиявленими, повинні одночасно відповідати цим вимогам.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Обставини, на які посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, в апеляційній або касаційній скарзі або які могли бути встановлені при всебічному і повному з`ясуванні судом обставин справи, не є нововиявленими обставинами.

Неподання стороною або особою, яка бере участь у справі доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду в прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами.

Встановлено, що судами були досліджені всі наявні у справі докази, їм було надано належну оцінку при ухваленні судових рішень.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Праведная проти Росії»).

Встановивши, що обставини, на які посилається ОСОБА_1 не є нововиявленими, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, зробив правильний висновок про відмову у задоволенні заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, які на думку заявника мають істотне значення для вирішення справи.

Наведені у касаційній скарзі доводи позивача зводяться до незгоди з висновками судів стосовно оцінки обставин, на які він посилається як на нововиявлені, спрямовані на доведення необхідності витребування і перевірки доказів, зокрема щодо факту використання ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0346 га (більше ніж зазначено у рішеннях Київської міської ради від 26 лютого 2010 року та від 17 лютого 2011 року) за рахунок земельної ділянки АДРЕСА_1 .

Вказані доводи касаційної скарги не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки в силу приписів статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних судових рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги щодо порушення судами норм процесуального права на правильність висновків судів також не впливають та спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що ОСОБА_1 у повній мірі скористалась наданими їй процесуальними правами, в тому числі щодо подання доказів та доведення обставин, на які вона посилалася, подані нею клопотання і заяви вирішені відповідно до норм процесуального закону та принципу змагальності сторін у справі дотримано.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків судів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції (частина третя статті 406 ЦПК України).

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 24 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

А. І. Грушицький

В. В. Сердюк