Справа № 457/954/18 Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/811/540/19 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області в складі судді Марчука В.І. від 12 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 12 грудня 2018 року в якому ухвалою Трускавецького міського суду Львівської області від 13 грудня 2018 року виправлено описки у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовлено.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_1

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити її позовні вимоги в повному обсязі та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 . Вважає, що рішення не відповідає вимогам щодо законності та обґрунтованості рішення суду. Вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню. Зазначає, що спірна квартира АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Трускавецького міськвиконкому на підставі розпорядження №179, на праві приватної спільної сумісної власності належить ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Вказує на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 померли, спадщину ще не оформили через відсутність коштів. Зазначає, що відповідач до сих пір зареєстрований у спірній квартирі, хоча не проживає у ній з липня 2015 року, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами від 02.10.2018 року та від 08.10.2018 року, складеними ОСББ «Гарант». Звертає увагу, що факт не проживання відповідача за місцем реєстрації створює для неї проблеми, зокрема, вона не може отримати житлову субсидію.

Відповідно до ст.368, ч.2 ст.369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції посилаючись, зокрема, на ч.2 ст. 247, ст.ст.10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265 ЦПК України, ч.1,2 ст. 319, ст.ст. 321, 346, 391, ч.2 ст. 405 ЦК України, п.34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод та відмовляючи в задоволенні позову, - виходив з того, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19 березня 1997 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Трускавецького міськвиконкому, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . З будинкової книги вбачається, що за вказаною адресою зареєстровані наступні особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Згідно з актами № 5 від 02 жовтня 2018 року та № 15 від 08 жовтня 2018 року, складеними ОСББ «Гарант», ОСОБА_3 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , однак фактично не проживає у ній. Посилання ОСОБА_1 про те, що відповідач впродовж тривалого часу не проживає квартирі АДРЕСА_1 не заслуговує на увагу з огляду на те, що акти про відсутність особи за місцем проживання складені 05 та 15 жовтня 2018 року. Ці два акти охоплюють занадто малийй проміжок часу, щоб можна було стверджувати про тривалу відсутність відповідача за місцем проживання. На підставі вищевикладеного, оскільки спірна квартира є спільним сумісним майном, одним зі співвласників якої є й відповідач, то суд прийшов до висновку про відсутність у позивача права вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідач не втратив право власності на вказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. Отже, підстави для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відсутні, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Колегія суддів вважає, що такі висновки відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати ОСОБА_2 особою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтуванням своїх вимог щодо предмета спору позивач покликається на те, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільно сумісної належить ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . ОСОБА_4 та ОСОБА_5 померли, однак після їхньої смерті спадщина не оформила у зв`язку з відсутністю коштів. На даний час у квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , її зять ОСОБА_2 та онук ОСОБА_3 . Відповідач після смерті її доньки пішов проживати в іншу квартиру. Вона не зверталася до відповідача з проханням, щоб він добровільно знявся з місця реєстрації, оскільки їй невідоме його місце проживання. Факт відсутності відповідача за вказаною адресою можуть підтвердити свідки та акти про відсутність особи за місцем проживання. Просить визнати ОСОБА_2 особою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та ніким із осіб, що беруть участь у справі не оспорено та не спростовано, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19 березня 1997 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Трускавецького міськвиконкому, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а.с 6).

З будинкової книги вбачається, що за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с 7-11).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право

в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

За ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Також, відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

За статтею ж 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Окрім наведеного ст. 369 ЦК України передбачає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Зазначеними нормами закону закріплено принцип непорушності права приватної власності в тому числі і сумісної, який означає право особи, зокрема, і на користування своїм майном та закріплює право власника (в тому числі частини майна) володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Пунктом 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Колегія суддів не бере до уваги покликання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на ч.2 ст. 405 ЦК України та те, що відповідач вже понад три роки, як вибув на місце проживання в інше жиле приміщення, оскільки положення даної статті не може застосовуватись до спірних правовідносин, оскільки ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_1 , а не членом сім?ї власника житла.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_2 не може втратити права користування квартирою будучи її співвласником.

Решта доводів скарги стосовно описок у рішенні суду першої інстанції, то такі на законність та обґрунтованість рішення суду вцілому не впливають.

Тому, слід вважати доводи апеляційної скарги безпідставними та саму скаргу слід відхилити, оскаржуване ж рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 12 грудня 2018 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 1057,20 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, сплату якого було відстрочено ухвалою Львівського апеляційного суду від 12.02.2019 року до ухвалення судового рішення у справі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 27 червня 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра