Справа № 638/2920/18
Провадження № 2/638/2749/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Семіряд І.В.,

за участю секретарів Романової О.В., Комлєві Д.В.,

Тягунової Р.Ю.

за участю

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

05.03.2019 до Дзержинського районного суду м. Харкова звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_5 , який доповнювала та уточнювала. В остаточній редакції позову ОСОБА_1 просила визнати договір недійсним, стягнути з відповідача суму у розмірі 27300 грн та судовий збір.

В обґрунтування позову зазначено, що 28.11.2016 укладено договір про намір укладення договору купівлі- продажу житлового будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . На виконання договору ОСОБА_1 було передано 27300 грн ОСОБА_4 , як завдаток. В свою чергу ОСОБА_4 зобов`язався підготувати необхідні документи для укладення договору купівлі- продажу будинку до 28.12.2016 та повідомити їй дату та час проведення угоди. Однак ніякої пропозиції від ОСОБА_4 не надійшло та будинок продано ним не було. ОСОБА_1 неодноразово зверталась до відповідача з проханням повернути грошові кошти які було нею внесені, але ОСОБА_4 цього зроблено не було. У зв`язку з чим позивач просила задовольнити позов.

Представником відповідача ОСОБА_3 подано відзив на позов, у якому зазначено, що посилання позивача на нікчемність правочину є необґрунтованими та спростовуються положеннями договору про наміри та положеннями ст. 635 ЦК України. Між ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 було укладено договір про наміри, відповідно до якого сторони закріпили намір про те, що продавець має намір передати у власність покупця, а покупець прийняти у власність житловий будинок. Під час укладення цього договору ОСОБА_4 діяв від імені власника, якою передбачено право на розпорядження будинком. На підтвердження факту наявності в ОСОБА_4 , наміру на укладення договору купівлі- продажу також свідчить і те, що він виконав всі дії, необхідні для його укладення, передбачені договором про наміри, а саме за власний рахунок замовив та підготував документи. В узгоджену сторонами дату 28.12.2016 ОСОБА_4 на виконання умов договору про наміри з`явився до приміщення ТОВ «ППФ «Крона», а ОСОБА_1 до приміщення агентства нерухомості не з`явилась, а в подальшому взагалі відмовилась від укладення договору купівлі- продажу. На думку відповідача, сума гарантійного платежу обґрунтовано залишається у розпорядженні продавця та покриває понесені ним витрати грошей та часу.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, просила задовольнити, додатково пояснивши, шо зазначені грошові кошти нею було внесено як авансовий внесок.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, з підстав які викладені у відзиві проти позову, просили відмовити у задоволені позову.

Судом було допитано свідка ОСОБА_6 , яка у судовому засіданні пояснила, що з позивачем та відповідачем знайома, так як працює секретарем у ТОВ «ППФ «Крона» з 2014 року. ОСОБА_4 працював у них, проходив стажування. ОСОБА_4 хотів продати будинок своїх знайомих. ОСОБА_1 зверталась до ТОВ «ППФ Крона», між нею та ОСОБА_4 укладено договір наміру та ОСОБА_1 , передала гарантійну суму. Потім ОСОБА_1 відмовилась від купівлі будинку та не з`явилась в день, який оговрено було між нею та ОСОБА_4 Пізніше ОСОБА_1 зателефонувала та повідомила, що не буде купувати будинок.

Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності приходить до наступного:

Приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 28.11.2016 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір про наміри.

Пунктом 1 зазначеного договору передбачено, що продавець має намір передати в власність покупцю, а покупець прийняти в власність та сплатити вартість об`єкту нерухомості , а саме житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.2 договору про наміри - для передачі об`єкта нерухомості в власності покупцю сторонам необхідно зібратись до 17-00 год. 28.12.2016 в приміщенні ТОВ «ППФ «Крона» за адресою м. Харків, вул. Культури, 18, оф. 1.

Згідно з п. 10 згаданого договору покупець до підписання даного договору у якості гарантії виконання зобов`язань передав продавцю, а продавець прийняв гарантійну суму в розмірі 27300 грн.

Договір про наміри підписано ОСОБА_1 , як покупцем та ОСОБА_4 , як продавцем.

Після того, як договір купівлі- продажу між ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 укладено нею було, позивачем направлено відповідачу лист, яким ОСОБА_1 пропонувала повернути авансовий внесок у сумі 27300 грн.

ОСОБА_1 просила визнати договір недійсним так як, на її думку він вчинений під впливом обману.

За положеннями статтей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суд приходить до висновку про безпідставність вимоги про визнання договору недійсним, оскільки ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір було вчинено під впливом обману.

Разом з тим, відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості (ч. 1ст. 571 ЦК України).

За змістом названих норм завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання.

Таким чином, із положень ст. ст. 546, 548 ЦК України вбачається, що внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу будинку.

Матеріали справи не містять належним та допустимих доказів того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено у встановленому законом порядку договір купівлі продажу будинку, тому передана відповідачу грошова сума у розмірі 27300 грн є авансом, який підлягає поверненню.

Частина 2 статті 570 ЦК України встановлює презумпцію авансу, якщо в правочині не визначено, що така сума є завдатком.

На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. У разі видачі авансу кредитор не може бути зобов`язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків, неустойки.

У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися.

У разі видачі авансу кредитор не може бути зобов`язаний до повернення його в подвійному розмірі.

Відповідні правові висновки викладені Верховним Судом України в постанові від 13 лютого 2013 року (справа N 6-176цс12) та від 25.09.2013р. (справа №6-82ц13).

Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання . Особа, яка отримала аванс, повинна його повернути.

Із урахуванням вказаних положень закону грошові кошти в сумі 27300 грн, які були передані позивачем, за своєю правовою природою є авансом та підлягають поверненню в тому ж розмірі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивач підлягають стягненню судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 19, 81, 133, 141, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 203,215,229,230,546,548, 570,571,626,627, ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( зареєстрована АДРЕСА_3 ) авансовий внесок у розмірі 27 300 (двадцять сім тисяч триста) грн 00 коп, сплачену суму судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири) грн 80 коп., а всього 28 004 (двадцять вісім тисяч чотири) грн 80 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 01.07.2019.

Суддя І.В. Семіряд