Справа № 203/824/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Казака С.Ю.

при секретарі Ркоян Ю.А.

за участю позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

представника відповідачки ОСОБА_3 .О.

розглянувши в підготовчому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

01 березня 2019 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2005 року по 2019 рік, проте фактично ще з липня 1998 року почали проживати разом однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, мали спільний бюджет, а в листопаді 2003 року повінчались. У 2004 році сторони придбали в кредит, оформлений на відповідача, квартиру АДРЕСА_1 назва м АДРЕСА_2 ), в якій зареєстрували своє місце проживання. За спільні кошти сторони повернули вказаний кредит та здійснили ремонт у згаданій квартирі. 19 листопада 2010 року, тобто вже після реєстрації шлюбу, сторонами на підставі договору купівлі-продажу за спільні кошти із залученням кредитних було придбано автомобіль «SUBARU FORESTER», 2010 р.в., державний номер НОМЕР_1 , який в подальшому зареєстровано за відповідачем. Кредитні кошти, залучені для придбання вказаного автомобіля, також в подальшому були повернуті сторонами спільно. 14 червня 2013 року, тобто також після реєстрації шлюбу, сторонами було придбано на підставі договору купівлі-продажу за спільні кошти житловий будинок АДРЕСА_2 . Цей будинок було зареєстровано вже на ім`я позивача. На підставі рішення Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області №378-38/VI від 29 квітня 2014 року земельна ділянка площею 0,25 га під вказаним житловим будинком була приватизована позивачем. За викладених обставин, посилаючись, що автомобілем фактично користується тільки відповідач, а житловим будинком тільки позивач, останній просив суд визнати вищевказану квартиру спільною сумісною власністю сторін та поділити все спільне сумісне майно подружжя шляхом визнання за кожною із сторін права власності на Ѕ частину квартири, а також визнати за кожною із сторін прав власності на житловий будинок і автомобіль відповідно до фактично виниклого порядку їх користування сторонами.

В підготовчому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі з викладених вище підстав, а також просив суд скасувати вжиті раніше заходи забезпечення позову.

Відповідач в підготовчому засіданні позов визнала в повному обсязі, також просила скасувати вжиті судом раніше заходи забезпечення позову. Представник відповідача підтримав правову позицію своєї довірительки.

На підставі вищевикладеного, керуючись нормами ст.200 ч.ч.3, 4, ст.206 ч.ч.1, 4 ЦПК України суд вважає за можливе здійснити розгляд даної цивільної справи по суті та ухвалити рішення про задоволення позову в підготовчому засіданні, виходячи з наступного.

Вислухавши сторін та представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

В підготовчому засіданні з наявних матеріалів справи та у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України з огляду на визнання відповідачем позову судом встановлено, що сторони з липня 1998 року по 05 листопада 2005 року як жінка та чоловік проживали однією сім`єю, не перебуваючи у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зокрема, сторони з липня 1998 року по серпень 2004 року мешкали разом в орендованій квартирі за адресою АДРЕСА_3 , вели спільне господарство та мали спільний бюджет, 23 листопада 2003 року обвінчались. (а.с.17, 19-23)

21 липня 2004 року за відповідачем здійснена державна реєстрація права власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_4 ) на підставі договору купівлі-продажу від 15 червня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Вербою В.М. за реєстровим №2030. Дана квартира була придбана за кредитні кошти, отримані відповідачем за кредитним договором №09006-048/04Р від 15 червня 2004 року. В той же час, як встановлено судом у відповідності до вимог ст.82 ч.1 ЦПК України,не зважаючи на оформлення вказаного договору купівлі-продажу та права власності на підставі нього на квартиру за відповідачем, повернення кредитних коштів, витрачених на придбання квартири, а відтак і придбання самої квартири фактично здійснено сторонами зі спільних коштів, так само як зі спільних коштів робився сторонами ремонт у придбаній квартирі. При цьому за адресою вказаної квартири сторони зареєстрували місце свого проживання і почали мешкали у такій квартирі з 02 серпня 2004 року. Дані обставини підтверджується копіями паспортів сторін, копією кредитного договору від 15 червня 2004 року, копією договору купівлі-продажу від 15 червня 2004 року, копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, копіями витягів про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів, копією договору іпотеки, копією витягу про реєстрацію у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (реєстрація вилучення запису), копією витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек (реєстрація вилучення запису), копією технічного паспорту на квартиру, копією заяви для реєстрації за місцем проживання, копією довідкою про склад сім`ї, яка мешкає за адресою квартири. (а.с.10-12, 14-15, 26-46, 72-73)

05 листопада 2005 року між сторонами у справі було укладено шлюб, зареєстрований Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області у книзі реєстрації шлюбів за актовим записом №547, що підтверджується копією відповідного свідоцтва про шлюб (а.с.24).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась спільна дитина дочка ОСОБА_4 , про що 31 жовтня 2006 року в книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис за №439, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.25).

19 листопада 2010 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, на підставі договору №49/11-2010 купівлі-продажу автомобіля від 19 листопада 2010 року відповідачем було придбано автомобіль «SUBARU FORESTER», 2010 р.в., об`єм двигуна 1997 куб.см, колір світло-сірий, номер кузова НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 , який в той же день зареєстровано як за власником за відповідачем. Даний автомобіль придбано із залучення кредитних коштів, отриманих відповідачем, як позичальником, на підставі кредитного договору №R521.11/126-18 від 22 листопада 2010 року. Вартість придбаного автомобіля на момент його купівлі становила 253600 гривень. Разом з тим, як встановлено судом у відповідності до вимог ст.82 ч.1 ЦПК України, отримання відповідачем кредиту здійснено сторонами за спільною згодою, а його повернення, а також сплата решти вартості придбаного автомобіля здійснені зі спільного бюджету сім`ї. На теперішній час автомобілем користується виключно відповідач. Викладені обставини підтверджуються копією кредитного договору, копією договору поруки, копією договору купівлі-продажу автомобіля, копією акту приймання-передачі автомобіля, копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.50-65).

14 червня 2014 року, тобто також у період часу перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, позивачем на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Грищенко В.І. за реєстровим №736, було придбано нерухоме майно житловий будинок АДРЕСА_2 . Ціна продажу житлового будинку за вказаним договором становила 36700 гривень. При цьому, як встановлено судом у відповідності до вимог ст.82 ч.1 ЦПК України, придбання вказаного житлового будинку здійснено за спільні кошти сторін, як подружжя, хоча право власності зареєстровано лише за одним із них позивачем. На теперішній час вказаним житловим будинком користується виключно позивач. Також за позивачем зареєстровано право власності на земельну ділянку, на якій розташовано вищевказаний житловий будинок, та яка призначена для його обслуговування. (а.с.66-68, 72-73)

Також судом встановлено, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2019 року у складі головуючого судді Казака С.Ю. по цивільній справі №203/3051/18 (провадження №2/0203/206/2019) було задоволено позов ОСОБА_2 і вирішено розірвати шлюб між нею та ОСОБА_1 , зареєстрований 05 листопада 2005 року Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №547. Дане рішення набрало законної сили 19 лютого 2019 року.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами СК України, ЦК України.

Так, відповідно до ст.18 СК України, ст.16 ЦК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Способом захисту сімейних прав та інтересів зокрема є встановлення правовідношення, визнання права, а також іншим способом, передбаченим законом.

Згідно ст.60 СК України, ст.368 ч.3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Положеннями ст.61 СК України, ст.325 ЦК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Нормою ст.63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Положеннями ст.69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст.70 СК України, ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Статтею 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України (ст.ст.60-74 СК України).

За змістом ст.ст.356, 357 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

За змістом ст.ст.11, 316, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, а також приймаючи визнання відповідачем позову в повному обсязі, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а отже і про необхідність їх задоволення в повному обсязі, виходячи із наступного.

Сімейне законодавство надає право подружжю на поділ належного йому майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, як за взаємною згодою під час шлюбу, так і при розірванні шлюбу та після розірвання шлюбу. Щодо віднесення майна до спільного сумісного майна подружжя, то законодавство України встановлює різний правовий режим майна подружжя, залежно від того, набуте воно ними до шлюбу (майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них) чи після реєстрації шлюбу (майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності), чи існує між ними договірний режим майна, відповідно до підстав набуття майна все це має значення при вирішенні поділу майна подружжя. В той же час, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Також, слід враховувати передбачені законом випадки, коли майно, набуте під час шлюбу, з огляду на порядок, умови та підстави його придбання, може мати статус особистої приватної власності одного з подружжя (ст.57 СК України).

Поділ майна подружжя може бути проведений в добровільному порядку, шляхом укладання нотаріально посвідченої угоди, а також примусово шляхом звернення до суду з позовом. Розглядаючи майновий спір про поділ спільного сумісного майна подружжя, суд передусім визначає склад (обсяг) спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Поділ неподільних речей, тобто тих, які неможливо поділити в натурі, проводиться в ідеальних частках, або неподільна річ присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Крім того, слід також мати на увазі, що майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та які не перебувають при цьому в будь-якому іншому зареєстрованому шлюбі, набуває статус спільного сумісного майна цих осіб, правовий статус якого, а відтак і питання поділу, регулюється тими ж самими нормами сімейного законодавства, що і правовий статус та поділ спільного сумісного майна подружжя.

Стосовно фактичних обставин спірних правовідносин сторін по даній цивільній справі, то в судовому засіданні встановлено, що сторони з липня 1998 року і до моменту реєстрації шлюбу між собою 05 листопада 2005 року проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не перебуваючи в будь-якому іншому шлюбі, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, зі спільних коштів якого і для подальшого спільного проживання в 2004 році придбали квартиру АДРЕСА_4 , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем як за одноосібним власником. В подальшому після реєстрації шлюбу в листопаді 2005 року і до його розірвання у 2019 році сторонами було придбано ще один об`єкт нерухомого майна будинок АДРЕСА_5 прилеглими АДРЕСА_2 , а також рухоме майно автомобіль «SUBARU FORESTER», 2010 р.в., державний номер НОМЕР_1 , які були зареєстровані за позивачем та відповідачем, як одноосібними власниками, відповідно. При цьому, як встановлено судом та визнано сторонами, вказані житловий будинок та автомобіль, так само як і квартира, були придбані сторонами виключно за їх спільні кошти та в інтересах їх сім`ї, а тому та з огляду на порядок, підстави і умови придбання це майно не є особистою приватною власністю будь-кого із сторін в розумінні ст.57 СК України. Придбання сторонами іншого майна за спільні кошти, в інтересах сім`ї та у період шлюбу чи спільного проживання без реєстрації шлюбу судом не встановлено, сторонами не заявлено, а тому наведені два об`єкті нерухомого майна та один об`єкт рухомого майна суд вважає вичерпним обсягом майна сторін, яке має статус спільного сумісного майна подружжя, а відтак саме це майно підлягає поділу між сторонами, не залежно від того, за ким із сторін як за власником воно зареєстровано.

Враховуючи запропонований позивачем і підтриманий відповідачем спосіб поділу вищевказаного спільного сумісного майна сторін, його вартість, неподільний характер кожного з об`єктів цього майна, приймаючи до уваги усталене між сторонами одноосібне користування певним спільним майном, суд вважає за необхідне в порядку поділу такого спільного сумісного майна визнати за позивачем право власності на житловий будинок, а за відповідачем на автомобіль. Щодо поділу квартири, то суд, окрім наведеного вище, враховує відсутність вимог сторін щодо поділу такої квартири в натурі, відсутність згоди на отримання однією із сторін грошової компенсації замість частки у справі спільної сумісної власності на спірну квартиру, приймаючи до уваги наявність між сторонами спору, предметом якого, зокрема, є належність спірної квартири на праві спільної сумісної власності обом сторонам, а не виключно на праві власності відповідачу, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення шляхом визнання спірної квартири спільним сумісним майном подружжя із визначенням ідеальних часток сторін у праві спільної власності на нього в рівному розміру по Ѕ кожному, а також шляхом визнання за кожною із сторін права власності на ідеальну частку в цьому майні без реального поділу квартири та із залишенням її у спільній частковій власності сторін. Правова позиція суду щодо такого способу задоволення позову повністю узгоджується із положеннями п.п.20, 22-25 постанови пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Вирішуючи питання розподілу судових витрат по справі, які складаються зі сплаченого позивачем при зверненні до суду судового збору в розмірі 5763 гривень (а.с.1), керуючись положеннями ст.ст.133, 141, 142, 264 ЦПК України, ст.7 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду із даним позовом, тобто судовий збір в розмірі 2881,5 гривень. В той же час, враховуючи безумовне визнання відповідачем позовних вимог одразу ж на стадії підготовчого провадження, що фактично свідчить про передчасність звернення позивача до суду із даним позовом внаслідок можливості вирішення сторонами цього спору в позасудовому порядку, суд з огляду на положення ст.141 ч.9 ЦПК України вважає решту понесених позивачем судових витрат по справі такими, що зумовлені його ж неправильними діями, а відтак такі судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають і мають бути покладені на нього.

Вирішуючи спільне клопотання сторін про скасування раніше вжитих за заявою позивача на підставі ухвали суду від 04 березня 2019 року заходів забезпечення позову у виді арешту спірної квартири, суд, враховуючи положення ст.158 ч.7 ЦПК України, вважає, що актуальність і потреба таких заходів забезпечення позову наразі втрачена з огляду на результат розгляду справи та потребу сторін у здійсненні перереєстрації на себе права власності на спірну квартиру внаслідок поділу права власності на неї судом між сторонами із визначенням розміру ідеальних часток. А тому спільне клопотання сторін є обґрунтованим і доведеним, а отже підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.18, 57, 60, 61, 63, 68-71, 74 СК, ст.ст.11, 16, 316, 325, 328, 356, 357, 368, 372, ЦК України, ст.ст.4-7, 10, 12, 13, 76-82, 89, 133, 141, 142, 200, 206, 211, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 351, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна, визнання права власності задовольнити повністю.

Визнати квартиру АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В порядку поділу спільного сумісного майна:

-визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_4 ; на житловий будинок з прилеглими надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_5 ;

-визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_4 ; на транспортний засіб SUBARU FORESTER, 2010 р.в., об`єм двигуна 1997 куб.см, колір світло-сірий, номер кузова НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 .

Повернути позивачу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 50% судового збору, сплаченого згідно квитанції №0.0..1 від 28 лютого 2019 року, а саме: судовий збір в сумі 2881 грн. 50 коп.

В іншій частині понесені позивачем судові витрати покласти на останнього.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані згідно ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2019 року, а саме: скасувати арешт на нерухоме майно Ѕ частину квартири АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 5825215), право власності на яку зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_2 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 14 червня 2019 року.

Суддя С.Ю. Казак