Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 199/13042/13-ц

провадження № 61-8733св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 в інтересах ОСОБА_1 - опікуна ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу опікуна ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Калиновського А. Б., Лаченкової О. В.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2013 року керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 в інтересах опікуна ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернувся до суду із позовомдо ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про знесення самовільно збудованої споруди.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 29 серпня 1996 року, зареєстрованого у реєстрі за № 1-3253, ОСОБА_4 на праві власності належить житловий будинок - домоволодіння на АДРЕСА_2 . У період з 2007 року по 2009 рік ним виконані дії з улаштування мансардного поверху над житловим будинком А-2 за вказаною адресою, без передбачених законом дозвільних документів.

При проведенні перевірки дотримання вимог містобудівного законодавства з виконання будівельних робіт у домоволодінні на АДРЕСА_2 фахівцями департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області встановлено факт самовільного виконання будівельних робіт ОСОБА_3 , за що її було притягнуто до адміністративної відповідальності на підставі постанови про накладення адміністративного стягнення від 23 квітня 2008 року № 260.

Оскільки житловий будинок А-1 - домоволодіння на АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 , має пічне опалення та межує (має спільну стіну) з житловим будинком А-2 - домоволодінням на АДРЕСА_2 , над яким зведено самовільний мансардний поверх, прокурор вважав, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 порушені вимоги будівельних норм та пожежної безпеки при виконанні самовільного будівництва, що свідчить про порушення прав ОСОБА_2 , опікуном якого є позивачка ОСОБА_1 .

З урахуванням викладеного, прокурор просив суд зобов`язати ОСОБА_3 здійснити знесення самовільно збудованої споруди - мансардного поверху в житловому будинку - домоволодінні на АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2016 року позовні вимоги керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 в інтересах ОСОБА_1 , задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_3 за власний рахунок здійснити знесення самовільно збудованої споруди - мансардного поверху в житловому будинку А-2 - домоволодінні на АДРЕСА_2 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що будівництво мансардного поверху над існуючою житловою будівлею (житловим будинком) - домоволодінням на АДРЕСА_2 ОСОБА_3 є самочинним, оскільки проведено без відповідних дозвільних документів, що дають право на виконання будівельних робіт, зокрема: декларації про початок виконання підготовчих робіт та декларації про початок виконання будівельних робіт чи дозволу на виконання будівельних робіт, форма та порядок отримання яких регулюються Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3008-VI.

У рішенні районний суд зазначає, що експертним висновком від 10 лютого 2016 року № 742-15 встановлено, що виконані будівельні роботи зі зведення мансардного поверху у житловому будинку А-2 -домоволодінні на АДРЕСА_2 є небезпечними з огляду на забезпечення пожежної безпеки.

Відповідно до листа відділу наглядово-профілактичного обслуговування Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська Головного управління держтехногенбезпеки у Дніпропетровській області від 30 березня 2013 року №7/9/3635 - наслідком самовільного улаштування мансардного поверху у житловому будинку - домоволодінні на АДРЕСА_2 є, зокрема: димова труба житлового будинку НОМЕР_4 , яка знаходиться нижче покрівлі більш високої будівлі житлового будинку НОМЕР_3 (пункт 3.73 СНиП 2.04.05-91 ); на димовій трубі не передбачено іскрогасник із металевої сітки з отворами розміром не більше 5х5 мм (пункт 3.76 СНиП 2.04.05-91 та пункт 2.2.9 НАПБ А.01.001-2004); відстань від зовнішньої поверхні димової труби до деталей покрівлі із горючих матеріалів не витримано в просвіті не менше 130 мм (пункт 3.83 СНиП 2.04.05-91).

Надаючи оцінку зазначеним доказами та обставинам справи, суд першої інстанції вважає доведеним факт порушення прав та інтересів власника житлового будинку на АДРЕСА_1 , тому зобов`язав ОСОБА_3 за власний рахунок здійснити знесення самовільно збудованої споруди.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2016 року - скасовано.

У задоволенні позовних вимог керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 в інтересах опікуна ОСОБА_2 - ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про знесення самовільно збудованої споруди - відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції неправильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, неповно дослідив наявні у справі докази та невірно задовольнив позов керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 в інтересах ОСОБА_1 .

Апеляційний суд дійшов висновку, що прибудова мансарди була вчинена за згодою власника житлового будинку ОСОБА_5 та звернув увагу на те, що йому не було вручено відповідних приписів щодо усунення порушень у сфері містобудування.

Крім того, суд апеляційної інстанції посилався на те, що позовними вимогами про знесення самовільної споруди прокурор саме до власника будинку безпосередньо не звертався, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для зобов`язання ОСОБА_3 , яка не є власником будинку, знести самовільно прибудовану мансарду у належному ОСОБА_4 будинку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, опікун ОСОБА_2 - ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Апеляційного Суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2016 року та залишити в силі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2016 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року дану справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що у період з 2007 року по 2009 рік саме ОСОБА_3 , яка є донькою ОСОБА_4 , зареєстрована та проживає у житловому будинку - домоволодінні на АДРЕСА_2 , були виконані роботи з будівництва та улаштування мансардного поверху за вказаною адресою.

Заявник зазначає, що за результатами перевірки Інспекції архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області від 13 червня 2013 року, встановлено, що саме ОСОБА_3 , а не ОСОБА_4 , виконано будівельні роботи з будівництва та улаштування мансардного поверху за вказаною адресою, без необхідної документації.

Посилається на роз`яснення Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України», де зазначено, що під належним дозволом слід розуміти передбачений статтями 35-37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038-VI дозвільний документ, що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Крім того, вважає посилання суду апеляційної інстанції необґрунтованими стосовно того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо зобов`язання саме ОСОБА_3 до знесення мансардного поверху, оскільки вона не є власником будинку.

Також звертає увагу на те, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги експертний висновок від 10 лютого 2016 року № 742-15, складений Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз.

Також заявник вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано та законно дійшов висновку про зобов`язання саме ОСОБА_3 здійснити знесення самовільно збудованої споруди.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У лютому 2017 року ОСОБА_3 подала заперечення на касаційну скаргу, у яких зазначила, що у постанові про накладення адміністративного стягнення від 23 квітня 2008 року № 260 вказано, що ОСОБА_3 діяла за дорученням ОСОБА_4, проте не містить відомостей де саме та коли вона самовільно збудувала мансардний поверх. Оскільки вона не є власником житлового будинку - домоволодіння на АДРЕСА_2 , всі роботи з будівництва мансардного поверху виконувалися нею за дорученням ОСОБА_4

У запереченні звертає увагу на те, що саме на позивача покладено обов`язок доведення наявності істотних порушень норм і правил при будівництві, так і неможливість відповідної перебудови або відмови особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.

Вказує, що у матеріалах справи відсутні будь-які дані про те, що позивач ставив питання про можливість здійснення відповідачем відповідної перебудови зведеної ним споруди відповідно до державних норм та будівельних правил та відмову останнього від такої перебудови, що є обов`язковою передумовою для пред`явлення вимоги про знесення самочинної споруди.

Вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданого Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 29 серпня 1996 року, зареєстрованого у реєстрі за № 1-3253, ОСОБА_4 на праві власності належить житловий будинок - домоволодіння на АДРЕСА_2 .

Державним актом про право власності на земельну ділянку, виданим Управлінням Держкомзему м. Дніпропетровська Дніпропетровської області 12 червня 2009 року земельна ділянка, кадастровий номер НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_4 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно домоволодіння на АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2011 року у справі № 2-о-74/11 за заявою виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську раді, у якій заінтересованою особою є ОСОБА_1 про визнання фізичної особи недієздатною та призначення опікуна, визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатним, встановлено над ним опіку; призначено опікуном - ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 2007 року по 2009 рік ОСОБА_3 , яка є донькою ОСОБА_4 та проживає у житловому будинку - домоволодінні на АДРЕСА_2 , без відповідного дозволу були виконані роботи з будівництва та улаштування мансардного поверху над житловим будинком А-2.

Згідно із договором від 26 вересня 2007 року№644, укладеного ОСОБА_3 та Приватним підприємством науковою-виробничою фірмою «Левікон» на створення проектно-вишукувальної продукції, виконавець взяв на себе зобов`язання виконати робочий проект - прибудову до житлового будинку -- домоволодіння на АДРЕСА_2 . Такий проект був виконаний виконавцем та на підставі акту здачі-приймання проектно-вишукувальної продукції (без номеру та дати) такі роботи були прийняті замовником.

Постановою про накладення адміністративного стягнення від 23 квітня 2008 року № 260 ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності згідно зі статтею 97 КУпАП.

Згідно із листів Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області від 13 червня 2013 року № 1856/20 та від 13 жовтня 2014 року № 2945/20 ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності на підставі постанови від 23 квітня 2008 року № 260, яка була виконана - штраф сплачено.

Актами перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил від 19 листопада 2012 року та 13 жовтня 2014 року встановлено факт самовільного виконання будівельних робіт ОСОБА_3 з улаштування мансардного поверху у житловому будинку - домоволодінні на АДРЕСА_2 без відповідного документу, який дає право виконувати такі роботи.

У листі відділу наглядово-профілактичного обслуговування Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська Головного управління держтехногенбезпеки у Дніпропетровській області від 30 березня 2013 року №7/9/3635 зазначено, що наслідком самовільного улаштування мансардного поверху у житловому будинку - домоволодінні на АДРЕСА_2 є, зокрема: димова труба житлового будинку НОМЕР_4 , яка знаходиться нижче покрівлі більш високої будівлі житлового будинку НОМЕР_3 (пункт 3.73 СНиП 2.04.05-91 ); на димовій трубі не передбачено іскрогасник із металевої сітки з отворами розміром не більше 5х5 мм (пункт 3.76 СНиП 2.04.05-91 та пункт 2.2.9 НАПБ А.01.001-2004); відстань від зовнішньої поверхні димової труби до деталей покрівлі із горючих матеріалів не витримано в просвіті не менше 130 мм (пункт 3.83 СНиП 2.04.05-91).

Експертним висновком від 10 лютого 2016 року № 742-15, складеним Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, встановлено, що виконані будівельні роботи по зведенню мансардного поверху в житловому будинку А-2 - домоволодінні на АДРЕСА_2 не відповідають вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва (ДЕН, СНіП, стандартам, технічним умовам), зважаючи на те, що житловий будинок А -2 - домоволодіння на АДРЕСА_2 має спільну стіну з житловим будинком А-1 - домоволодінням на АДРЕСА_1 . Житловий будинок А-1 - домоволодіння на АДРЕСА_1 має пічне опалення. Ступінь будівельної готовності мансардного поверху над житловим будинком А-2 складає 100%, технічний стан - добрий. У разі виникнення загрози горіння встановлена першочергова загроза мансардному поверху над житловим будинком А-2 - домоволодінням на АДРЕСА_2 , а вже потім і житловому будинку А-1 - домоволодінні на АДРЕСА_1 , оскільки обидва будинки мають суміжну спільну стіну, а житловий будинок А-1 має пічне опалення.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника опікуна ОСОБА_2 - ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

З огляду на матеріали справи, оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно із статтею 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Речі поділяються на рухомі та нерухомі. Частиною першою статті 181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно з положеннями частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Частиною другою статті 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.

Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно із частинами першою, другою, четвертою, сьомою статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Відповідно до положень статті 38 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI«Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно із частиною другою статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Пунктом п`ятим постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз`яснено, що право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.

Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

У цій справі суди встановили, що власником житлового будинку - домоволодіння на АДРЕСА_2 та земельної ділянки за вказаною адресою є ОСОБА_4 .

Цільовим призначенням земельної ділянки згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку від 12 червня 2009 року серії НОМЕР_2 є обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

На виконання умов договору від 26 вересня 2007 року № 644 Приватним підприємством науковою-виробничою фірмою «Левікон» на створення проектно-вишукувальної продукції виготовлено робочий проект прибудови до житлового будинку -- домоволодіння на АДРЕСА_2 .

Отже, будівництво спірної прибудови вчинене ОСОБА_3 за згодою власника житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, проведене з його відома та за його дорученням у відповідності до робочого проекту прибудови до житлового будинку -- домоволодіння на АДРЕСА_2 .

Проте, будівництво ОСОБА_3 мансардного поверху над житловим будинком - домоволодінням на АДРЕСА_2 є самочинним, оскільки проведено без відповідних дозвільних документів, що дають право на виконання будівельних робіт.

Заявник звернувся до суду з вимогами про знесення самовільно збудованої споруди, проте, у супереч нормам частини сьомої статті 376 ЦК України, просив вжити крайніх мір по усуненню порушень його прав. Натомість, першочергово повинна була бути заявлена вимога про проведення відповідної перебудови, а у випадку відмови від її проведення - знесення самочинного будівництва за рахунок особи, яка його здійснила.

Тому, позовні вимоги, заявлені керівником Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 в інтересах ОСОБА_1 - опікуна ОСОБА_2 , є передчасними.

Крім того, позивачем не надано доказів технічної можливості демонтажу самовільно збудованої споруди - мансардного поверху без пошкодження конструкції споруди житлового будинку в цілому.

У зв`язку з цим, доводи касаційної скарги та висновки районного суду у цій частині є помилковими та не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038-VI cуб`єктами містобудування є органи виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи.

Частиною другою статті 5 цього закону передбачено, що вимоги містобудівної документації є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами містобудування.

Судом апеляційної інстанції правильно надано оцінку обставинам справи про те, що згідно із вимогами чинного законодавства суб`єктами містобудування є власники відповідних об`єктів нерухомості (житлових будинків, споруд, земельних ділянок тощо).

Вимоги до ОСОБА_3 не можуть бути задоволені з огляду на те, що вона не є власником земельної ділянки та житлового будинку, на якому проведено будівництво.

Оскільки ОСОБА_4 не було вручено приписів контролюючих органів щодо усунення порушень, останній не притягався до адміністративної відповідальності, тому підстави для зобов`язання ОСОБА_3 , яка не є власником житлового будинку, знести самовільно прибудовану мансарду відсутні.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постановах: від 19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17 та від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1721цс16.

Оцінивши наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні усіх обставин справи, суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу опікуна ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк