Справа № 644/460/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2019 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Васильченка О. В. ,

за участю секретаря судового засідання - Ковальчук О. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 пред`явив у суді позов до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов обґрунтовано тим, що 16.09.2013 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу позику в розмірі 100 000,00 грн., строком погашення визначено - за вимогою позикодавця.

Позивач 29.03.2014 року направив на адресу відповідача письмову вимогу про сплату боргу, яку було отримано відповідачем 02.04.2014 року. Проте, станом позика так і не повернута позивачеві, у зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

В поданому позові позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості у розмірі 217739 грн. 38 коп.

До початку судового засідання позивача подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач в судові засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлена належним чином. До суду подала письмові заперечення на позовну заяву.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав.

Судом достовірно встановлено, що 16.09.2013 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 100000 грн. 00 коп., які остання зобов`язалась повернути за вимогою.

Відтак, відповідною розпискою підтверджено факт передачі грошових коштів на суму 100000 грн. 00 коп. від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (а.с. 56)

26.03.2014 року позивач направив відповідачу вимогу про необхідність повернення вищевказаного боргу. (а.с. 10)

Вищевказану вимогу про повернення боргу відповідач отримала 02.04.2014 року. Що підтверджено відповідним рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. (а.с. 11)

В поданих до суду запереченнях відповідач визнала, що дійсно отримала від позивача 100000,00 грн., та що дійсно отримала 02.04.2014 року від відповідача вимогу про повернення суми боргу.

Проте, в поданих запереченнях відповідач зазначила, що у зв`язку зі скрутним фінансовим становищем здійснювала повернення боргу частинами. Так, 17.06.2014 року відповідач передала позивачу в рахунок погашення боргу 40000 грн., а 18.02.2015 року в рахунок погашення заборгованості, в тому числі з урахуванням індексу інфляції та 3% річних сплатила позивачу ще 80000,00 грн. Відтак, заборгованість наразі є погашеною.

В підтвердження вказаних обставин, відповідач надала розписку від 17.06.2014 року, з якої вбачається, що ОСОБА_3 , в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 , яка виникла у неї перед її сином, прийняла 40000 грн. 00 коп. (а.с. 77)

А з розписки від 18.02.2015 року вбачається, що ОСОБА_3 , в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 , яка виникла у неї перед її сином, прийняла отримала 80000 грн. 00 коп. (а.с. 78) Як зазначено в розписці ОСОБА_3 . діє за дорученням та за згодою її сина ОСОБА_1

Разом з тим, в матеріалах справи не міститься жодного доказу тому, що позивач, ОСОБА_1 , надавав ОСОБА_3 або будь-якій іншій особі, повноваження на отримання від ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики. Крім того, при дослідженні наданих розписок від імені ОСОБА_3 судом не встановлено, стосовно якої позики було здійснено повернення грошових коштів.

Відтак, суд не приймає до уваги надані ОСОБА_2 розписки від 17.06.2014 року та від 18.02.2015 року складені від імені ОСОБА_3 , адже судом не було встановлено, що ця особа є дійсно матір`ю позивача, що позивач надавав їй доручення на отримання від відповідача цих грошових коштів, а також стосовно якої саме позики вони були сплачені.

Варто також зазначити, що у вимозі про сплату суми позики від 26.03.2014 року, позивач чітко визначив кому необхідно сплатити ці кошти, а саме ОСОБА_1 (а.с. 10)

Причиною спору між сторонами стало невиконання відповідачем в добровільному порядку свого обов`язку з повернення грошових коштів отриманих на підставі договору позики, що підтверджено відповідною розпискою у визначений строк.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Судом встановлено, що між сторонами виникли цивільні правовідносини на підставі договорів позики.

Ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Верховний Суд України, розглянувши справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Отже, факт передачі грошових коштів від позивача та відповідача підтверджено відповідною розпискою.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Враховуючи те, що у поданих запереченнях на позов відповідач фактично визнала факт укладення договору позики, факт отримання від позивача грошових коштів у розмірі 100000 грн. 00 коп. та факт направлення позивачем вимоги про повернення суми позики від 26.03.2014 року, яку відповідач отримала 02.04.2014 року, ці обставини доказуванню не підлягають.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ч. 7 ст. 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Докази відсутності у відповідача перед позивачем заборгованості, а саме розписки від 17.06.2014 року та від 18.02.2015 року складені від імені ОСОБА_3 не є належними та допустимими доказами цьому, адже з матеріалів справи не вбачається, що позивач доручав ОСОБА_3 отримувати грошові кошти від відповідача за спірним договором.

Відтак, позовна вимога про стягнення суми основного боргу у розмірі 100000 грн. 00 коп. підлягає задоволенню та відповідно стягненню з відповідача та користь позивача вищевказаної грошової суми.

Окрім суми основного боргу, позивач також просить суд стягнути інфляційні втрати за період з 03.05.2014 року по 01.08.2016 року та 3 % річних за період з 03.05.2014 року по 23.01.2017 року.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні втрати позивач бажає стягнути з відповідача за період з 03.05.2014 року по 01.08.2016 року.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Факт отримання відповідачем 02.04.2014 року вимоги позивача про повернення позики не підлягає доказуванню, адже визнаний сторонами.

Так, прострочення виплати грошових коштів підлягає обрахунку з 03.05.2014 року.

Судом було визначено суму інфляційних втрат у розмірі 76310 грн. 00 коп.

Відтак, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат частково, в межах суми 76310 грн. 00 коп.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 3 % річних за період з 03.05.2014 року по 23.01.2017 року.

Суд вбачає достатньо підстав для задоволення позову в цій частині та стягнення 3% річних в межах суми 8 186 грн. 30 коп.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 100000 грн. 00 коп. основного боргу, 76310 грн. 00 коп. інфляційних втрат за період з 03.05.2014 року по 01.08.2016 року, та 8 186 грн. 30 коп. 3% річних за період з 03.05.2014 року по 23.01.2017 року.

Керуючись ст.ст. 141, 142 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 2177 грн. 04 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 280, 352, 354, а також п.п. 9, 15 Перехідних положень ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 16.09.2013 року у розмірі 184496 грн. 30 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 2177 грн. 04 коп.

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, або якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги (зважаючи на п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України щодо порядку подання апеляційних скарг на судові рішення).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О. В. Васильченко