Справа № 149/1120/19
Провадження № 22-ц/801/1402/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Робак М. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2019 рокуСправа № 149/1120/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Матківської М.В., Панасюка О.С.,

за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу №149/1120/19 за скаргою

ОСОБА_1 на постанову приватного виконавця Турського Олександра Віталійовича про опис та арешт майна (коштів) боржника

за апеляційною скаргою приватного виконавця Турського Олександра Віталійовича на ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 16 травня 2019 року, повний текст якої складено 20 травня 2019 року, постановлену у складі судді Робак М.В.,

встановив:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою, яка подана та підписана адвокатом Вонсовичем М.М., на дії приватного виконавця Турського О.В.

Скарга мотивована тим, що на виконанні приватного виконавця Турського О.В. перебуває виконавче провадження №57378669 з примусового виконання виконавчих листів, виданих Хмільницьким міськрайонним судом Вінницької області 13 вересня 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу.

26 березня 2019 року приватним виконавцем в межах виконавчого провадження винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, згідно з якою накладено арешт на права оренди земельних ділянок кадастровий номер НОМЕР_1 ; НОМЕР_2 ; НОМЕР_3 ; НОМЕР_4 .

Заявник вважає таку постанову протиправною, винесеною з порушенням ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» та перевищенням виконавцем своїх повноважень, яке порушує право орендаря використовувати майно, яке перебуває в оренді на встановлених законом підставах.

Виходячи з чого, просила визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця Турського О.В. від 26 березня 2019 року постановлену в межах виконавчого провадження № 57378649 про опис та накладення арешту на права оренди земельних ділянок площею 12,8041 га кадастровий номер НОМЕР_1 номер запису про інше речове право 15030709, площею 20,8681 га кадастровий номер НОМЕР_2 номер запису про інше речове право 15029348, площею 9,1912 га кадастровий номер НОМЕР_3 номер запису про інше речове право 14972728, площею 42, 4250 га кадастровий номер НОМЕР_4 номер запису про інше речове право 14149141.

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 16 травня 2019 року скаргу задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця Турського О.В. від 26 березня 2019 року, прийняту в межах виконавчого провадження №57378649 про опис та накладення арешту на права оренди земельних ділянок площею 12,8041 га кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 20,8681 га кадастровий номер НОМЕР_2 ; площею 9,1912 га кадастровий номер НОМЕР_3 ; площею 42,4250 га кадастровий номер НОМЕР_4 , що розташовані на території Березнянської сільської ради.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відповідно до ч.5 ст. 93 ЗК України правомочність відчуження права оренди земельної ділянки належить виключно власнику земельної ділянки і не може відчужуватися землекористувачем, зокрема, в рамках виконавчого провадження. Тому накладення приватним виконавцем арешту на право орендаря ОСОБА_1 на оренду земельної ділянки є безпідставним та необґрунтованими.

В апеляційній скарзі приватний виконавець Турський О.В. просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні скарги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначав, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин ч. 5 ст. 93 ЗК України, оскільки оцінка правомірності вчинення дій виконавця повинна здійснюватися в контексті дотримання процедур, встановлених Законом України «Про виконавче провадження», нормами якого передбачено порядок звернення стягнення на земельні ділянки або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису ) ( абз. 4 ч.2 135 ЗК України). Вичерпний перелік майна, на яке не може бути звернуто стягнення визначений ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження», у якому обмеження щодо накладення арешту на право оренди землі не встановлено. Рішення суду у добровільному порядку боржником не виконано, поведінка останньої є недобросовісною і характеризується систематичним невиконанням вимог державного виконавця та зловживанням процесуальними правами.

У строк встановлений судом від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, підписаний адвокатом Вонсовичем М.М., у якому заявник просила у задоволенні скарги відмовити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, як таку, що постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні приватний виконавець Турський О.В. вимоги апеляційної скарги підтримав в межах доводів, зазначених в ній , просив скаргу задовольнити.

Представник ОСОБА_1 адвокат Вонсович М.М. проти скарги заперечив, підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвала суду першої інстанції не відповідає.

По справі встановлено, що на виконанні приватного виконавця Турського О.В. перебуває зведене виконавче провадження №573786662 з примусового виконання виконавчих листів Хмільницького міськорайонного суду Вінницької області №149/1460/18 від 13 вересня 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості на загальну суму 366484,43 грн.

26 березня 2019 року приватним виконавцем Турським О.В. було винесено постанову про опис та накладення арешту на права оренди земельних ділянок ОСОБА_1 площею 12,8041 га кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 20,8681 га кадастровий номер НОМЕР_2 ; площею 9,1912 га кадастровий номер НОМЕР_3 ; площею 42,4250 га кадастровий номер НОМЕР_4 . що розташовані на території Березнянської сільської ради Хмільницького району та встановлено заборону відчуження права оренди земельних ділянок (а.с. 3-4).

Обтяження права оренди зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 березня 2019 року за № 30892877,30892597, 3089258, 30891417 (а.с. 5-8).

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1 ст.18 Закону).

Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п.1 ч.2 ст.18 Закону).

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Згідно із ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України «Про оренду землі»).

Право оренди землі у класичному розумінні є зобов`язальним правом, на відміну від сервітуту, емфітевзису та суперфіцію.

Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву» від 16 вересня 2008 року N 509-VI статтю 93 ЗК України доповнено новою частиною, якою встановлено, що право оренди земельної ділянки може відчужуватися, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у заставу, спадщину, вноситися до статутного капіталу власником земельної ділянки - на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом (ч. 5 ст. 93 ЗК України).

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди (ч.4 ст. 124 ЗК України).

Вищезазначені зміни до ЗК України, якими зокрема до документів, що посвідчують право оренди, віднесено «договір оренди землі та договір відчуження права оренди землі» разом із правилами про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, якими передбачено, що реєстрації підлягає саме право оренди земельної ділянки (ст.ст. 4,28 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») перетворюють право оренди на речове право.

Відповідно до абз. 5 ч. 2 ст. 135 ЗК України звернення стягнення на земельні ділянки або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюється державним виконавцем, приватним виконавцем під час виконання рішень, що підлягають примусовому виконанню в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (ч.1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Отже, cтаттею 56 Закону України «Про виконавче провадження» та ЗК України надано право приватному виконавцю звертати стягнення безпосередньо на права на земельні ділянки, зокрема і на право оренди земельної ділянки, належні боржнику, а відтак виконавець наділений повноваженнями накладати арешт на такі права у ході виконавчого провадження.

Посилання представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20 лютого 2019 року у справі № 904/1937/18 та ухвалу Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у цій справі є безпідставним, оскільки висновки суду апеляційної інстанції в будь-якій справі не є обов`язковими для врахування усіма судами, а ухвала Верховного Суду від 22 квітня 2019 року висновків щодо застосування норм права не містить, оскільки у відкритті касаційного провадження відмовлено з підстав, що рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1ст.5 ЦПК).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Саме таку правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд України, зокрема, у постановах від 18 травня 2016 року у справі № 6-658цс15, від 09 грудня 2015 року у справі № 6-849цс15.

ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на дії приватного виконавця Турського О.В. та просила визнати протиправною і скасувати постанову від 26 березня 2019 року про арешт права оренди земельних ділянок, якою встановлено заборону відчуження права оренди.

Відповідно до ч. 5 ст. 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки може відчужуватися, в тому числі продаватися, лише власником земельної ділянки.

Суд першої інстанції, задовольняючи скаргу, дійшов висновку, що виходячи з правової природи договору оренди землі, орендар не наділений правом відчуження права оренди, а тому оскаржувана постанова приватного виконавця є безпідставною та необґрунтованою.

Проте ОСОБА_1 як заявник не довела, а суд першої інстанції не встановив порушення її права, як боржника у виконавчому провадженні накладенням арешту на право оренди земельних ділянок шляхом встановлення заборони їх відчуження.

Водночас, застосована приватним виконавцем Турським О.В. заборона не є такою, що перешкоджає здійсненню господарської діяльності заявником ОСОБА_1 .

За таких обставин не можна вважати доведеним порушення права ОСОБА_1 винесенням постанови приватного виконавця Турського О.В. про арешт права оренди від 26 березня 2019 року.

Згідно з ч.4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням того, що вказані порушення суду першої інстанції призвели до постановлення помилкової ухвали по суті заявлених вимог, відповідно до ст. 376 ЦПК України апеляційна скарга підлягає до задоволення, а ухвала суду скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні скарги.

Відповідно до п.п. «в» п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з квитанцією № 83513 від 04 червня 2019 року приватним виконавцем Турськи О.В. сплачено 384, 20 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 315, 374, 376, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу приватного виконавця Турського Олександра Віталійовича задовольнити.

Ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 16 травня 2019 року скасувати.

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову приватного виконавця Турського Олександра Віталійовича про опис та арешт майна (коштів) боржника відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь приватного виконавця Турського Олександра Віталійовича ( АДРЕСА_2 . Визволення,8, каб.29 АДРЕСА_3 м. Вінниця, РНОКПП НОМЕР_6 ) 384, 20 гривні (триста вісімдесят чотири гривні 20 копійок) судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 червня 2019 року.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: М.В. Матківська

О.С. Панасюк