КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/6173/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок залиття квартири,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним вище позовом, в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просила стягнути із ОСОБА_2 на її користь майнову шкоду в розмірі 13 835,86 грн та витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 3 000 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що вона та її діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , в якій проживає лише вона. 29 червня 2015 року квартиру було затоплено. Згідно акту комісії ПП «Науково-технічне підприємство «Український центр нерухомого майна» від 30 червня 2015 року залиття відбулося внаслідок прориву гнучкого шлангу до пральної машини у квартирі АДРЕСА_2 . Внаслідок такого залиття позивачу було завдано майнової шкоди у розмірі 6 960 грн, що підтверджується відповідним звітом про незалежну оцінку вартості матеріального (майнового) збитку від 16 липня 2015 року. Ураховуючи, що відповідач, як власник квартири, в якій стався прорив, своєї вини у залитті не визнає і завдані збитки в добровільному порядку відшкодовувати не збирається, позивач змушена звернутися до суду з позовом про відшкодування завданої шкоди, заявивши вимоги про стягнення інфляційних втрат в розмірі 6 189,39 грн та трьох відсотків річних від простроченої суми боргу в розмірі 686,47 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Як на підставу вимог апеляційної скарги зазначила, що акт обстеження санітарно-технічного стану квартири у зв`язку із залиттям від 30 червня 2015 року містить усі необхідні відомості, передбачені Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, окрім того, що у ньому немає підпису відповідача або відмітки про її відмову його підписати. Оскільки відповідач є власником квартири, в якій стався прорив води, саме вона має законодавчо встановлений обов`язок відшкодувати завдану шкоду. Також зазначила, що відзив на позов було подано з порушенням встановленого строку, однак суд його прийняв до уваги, але разом з тим відмовив у задоволенні її заяви про виклик свідків.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

На обґрунтування відзиву зазначила, що копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою вона не отримувала, вперше ознайомилася з матеріалами справи лише 4 грудня 2018 року, тому відзив було подано у встановлений судом п`ятнадцятиденний строк, а саме 18 грудня 2018 року. При цьому належна їй квартира знаходиться на четвертому поверсі, тоді як квартира позивача - на другому поверсі цього ж будинку, а відтак наявність ще одного поверху між вказаними квартирами, виключає можливість затоплення. Складений акт є неналежним та недопустимим доказом по справі, адже не містить відомостей про особу, яка заподіяла шкоду, а також із таким актом не ознайомлено мешканців квартир. Крім того, обставини, які викладені в цьому акті, не відповідають дійсності, оскільки обстеження належної їй квартири не проводилось.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачу ОСОБА_1 та третім особам ОСОБА_3 і ОСОБА_4 належить на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 32,4 кв. м, в якій зареєстрована лише позивач (а.с. 6, 35-39, 41, 44, 70).

29 червня 2015 року зазначену квартиру було затоплено.

Відповідно до акту комісії ПП «Науково-технічне підприємство «Український центр нерухомого майна» у складі начальника дільниці санітарного прибирання - ОСОБА_5 , інспектора ремонтної дільниці - ОСОБА_6 та старшого інспектора технічної дільниці № 3 - ОСОБА_7 від 30 червня 2015 року, затвердженого директором цього приватного підприємства ОСОБА_8 , залиття квартири відбулося внаслідок пориву гнучкого шлангу до пральної машини у квартирі АДРЕСА_2 (а.с. 8).

Згідно довідки КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № 062/14 - 12502 (И-2018) від 10 жовтня 2018 року, витребуваної ухвалою суду від 27 серпня 2018 року, квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 4-6608 від 3 листопада 1998 року (а.с. 66).

16 липня 2015 року на замовлення позивача ТОВ «Агенція «Експертиза та оцінка» було проведено незалежну оцінку вартості матеріального (майнового) збитку, завданого майну, що знаходиться адресою: АДРЕСА_1 , за результатом якої складено відповідний звіт вих. № 48/15, згідно якого вартість майнового збитку становить 6 960 грн (а.с. 9-33).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок доведення факту залиття квартири покладається на позивача, проте надані нею докази, зокрема акт обстеження санітарно-технічного стану квартири, не підтверджує факту того, що їй заподіяна шкода саме з вини відповідача та що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, оскільки цей акт складено з порушенням вимог щодо його змісту і форми.

Однак із таким висновком повністю погодитися не можна.

Відповідно до частини другої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Згідно з пунктом 11 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08 серпня 1992 року № 572 (зі змінами затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45) власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Згідно з частинами першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

У частині третій статті 12 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, у тому числі випадків наявності підстав звільнення від доказування.

Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права.

Так, особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу, а позивач у свою чергу повинен довести наявність шкоди та її розмір.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції помилково, в порушення зазначених норм матеріального права, вважав, що позивачем не надано належних доказів, які з достовірністю підтверджують факт залиття її квартири саме з вини відповідача, тим самим безпідставно переклав обов`язок доказування вини на позивача.

Під час розгляду справи суд встановив, що акт обстеження санітарно-технічного стану квартири від 30 червня 2015 року не містить відомостей щодо особи, яка заподіяла шкоду, а також підпису ОСОБА_2 або відмітки про відмову підпису акту останньою, що дає підстави вважати його неналежним та недопустимим доказом на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача та завданою позивачу шкодою.

Проте, суд не врахував, що сам по собі акт є одним із доказів, що підтверджує факт заподіяння шкоди і зазначені в ньому обставини не спростовані відповідачем, як і не спростовано належними та допустимими доказами її вини у залитті квартири позивача, хоча це є їх процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди.

Посилання відповідача на те, що акт комісії ПП «Науково-технічне підприємство «Український центр нерухомого майна» є неналежним доказом наявності її вини у залитті квартири позивача безпідставні, оскільки він відповідає основним критеріям його форми, встановленій наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», та в ньому містяться такі вихідні дані як: дата та місце складання; члени комісії, що складають акт; місце, де трапилось залиття; подія, що трапилась; наслідки залиття; а також причини залиття.

Тобто, наданий позивачем акт за формою та змістом відповідає встановленій формі, не суперечить іншим доказам у справі, а наведені в ньому дані відповідачем не спростовані.

Крім того, зазначена в акті інформація узгоджується із доводами позивача про те, що квартира відповідача протягом п`яти років здається в оренду, а у день залиття вона разом із сусідом з квартири АДРЕСА_4 , якого теж було залито, викликали аварійну службу та усі піднялися до квартири відповідача між п`ятою та шостою годиною ранку. Двері квартири АДРЕСА_2 відчинила мати відповідача, але у квартиру їх не допустила. Однак вони бачили, як інспектор аварійної бригади заходив з її згоди до квартири відповідача, внаслідок чого було складено відповідний акт від 30 червня 2015 року. У той же день до квартири позивача АДРЕСА_1 заходила мати відповідача, а через декілька днів і сама ОСОБА_2 , яка оглянула приміщення та погодилась відшкодувати завдану шкоду. Втім, в подальшому вона змінила свою позицію та сплачувати кошти відмовилась.

Як зазначала відповідач, вона тривалий час не проживає у належній їй на праві власності квартирі та не зареєстрована в ній. Станом на 29 - 30 червня 2015 року вона перебувала за межами України, будь-які інші особи без її відома не мають доступу до цього приміщення, тому акт складено без її участі та підпису, а також без проведення обстеження квартири АДРЕСА_2 .

Колегія суддів критично відноситься до таких доводів відповідача, оскільки вони не ґрунтуються на доказах у справі, а зізмісту акту вбачається, що залиття квартири позивача відбулося внаслідок пориву гнучкого шлангу до пральної машини у квартирі відповідача, тобто комісія оглядала квартиру останньої, хоча і без її участі, а непідписання акту відповідачем не впливає на його правильність, оскільки зворотного остання не довела.

Також слід врахувати, що статтями 151, 177, 179 ЖК України та статтями 322, 323ЦК України передбачений обов`язок громадян забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно - технічного та іншого обладнання, дотримуватися Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 (з наступними змінами).

Зокрема, пунктом 7 Правил передбачено обов`язок власника квартири або користувача дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, санітарних норм і правил, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання, не допускати дій, які порушують умови проживання громадян.

Таким чином, тягар утримання майна, тобто обов`язок здійснювати за свій рахунок поточний та капітальний ремонти квартири, належить власнику квартири і саме власник приватизованого житла зобов`язаний забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень квартири, при наявності несправностей вживати заходів щодо їх усунення.

Відповідно до частини 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини 2 статті 22 ЦК України).

Згідно із статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Оскільки факт залиття квартири сторони не заперечували, розмір завданої шкоди відповідач не оспорювала, а в матеріалах справи наявний тільки звіт про незалежну оцінку вартості матеріального (майнового) збитку від 16 липня 2015 року вих. № 48/15, наданий позивачем, то колегія суддів виходить із встановленого в ньому розміру майнового збитку в сумі 6 960 грн.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 є власником лише 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , відтак відповідно до її частини у праві власності пошкодженого майна із ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню майнова шкода, завдана внаслідок залиття квартири, що становить 1 740 грн.

Збільшуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 також просила стягнути із ОСОБА_2 суму завданої майнової шкоди з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 29 червня 2015 року по 9 жовтня 2018 року.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Отже, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Вказане свідчить, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 10 квітня 2018 року (провадження № 12-14гс18), від 16 травня 2018 року (провадження № 14-16цс18).

У даному випадку відповідач має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем з відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, і цей факт було встановлено наведеними вище обставинами справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що у позивача ще не виникло право на застосування наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання з відшкодування шкоди, оскільки це зобов`язання між сторонами виникає на підставі судового рішення у зв`язку зі стягненням грошових коштів на відшкодування завданої шкоди, неповернення яких зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів, встановивши факт залиття квартири позивача, причину та розмір завданої шкоди майну позивача та враховуючи, що відповідач, як власник квартири на час виникнення спірних правовідносин не довела відсутність її вини у заподіянні шкоди, приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок залиття квартири у розмірі 1 740 грн.

У заяві про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 просила стягнути із ОСОБА_2 понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн, на підтвердження чого було долучено до матеріалів справи копії: квитанції до прибуткового касового ордера № 5593 від 16 жовтня 2018 року (а.с. 74), угоди про надання правової допомоги (витяг) від 16 жовтня 2018 року (а.с. 86) та оригінал ордеру на надання правової допомоги серії КВ № 417558 від 16 жовтня 2018 року (а.с. 87).

Згідно із статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду першої інстанції позивачем не було надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або які очікує понести в зв`язку із розглядом даної справи, та незважаючи на те, що ухвалою суду від 10 липня 2018 року позовну заяву залишено без руху та надано строк, у тому числі для усунення цього недоліку, такий попередній розрахунок подано так і не було.

Крім того, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Таким чином, відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, або розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Разом з тим ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому відповідно до вимог статтей 141, 382 ЦПК України із ОСОБА_2 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України пропорційно до задоволених позовних вимог стягується судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій у загальному розмірі 221,60 грн.

Згідно пункту 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 січня 2019 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок залиття квартиризадовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 740 грн (одну тисячу сімсот сорок гривень) у рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок залиття квартири.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 221,60 грн (двісті двадцять одну гривню шістдесят копійок) судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

Д.О. Таргоній