Справа № 486/928/17
Провадження № 2/486/47/2019
13 червня 2019 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області
у складі: головуючого судді Савіна О.І.
при секретарі Кучмар В.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнську Миколаївської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська факторингова компанія" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 2008 р.н. в особі ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, Центр надання адміністративних послуг м. Южноукраїнська, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання,
без участі сторін ,
Сторони в судове засідання не з`явились. Позивач та треті особи направили до суду письмові заяви, в яких просять розглянути справу без їх участі. Представник позивача зазначила, що підтримує позовні вимоги та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі причину неявки суду не повідомили, про день місце та час розгляду справи сповіщені вчасно та належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик в судове засідання, на офіційному веб-сайті судової влади України, в порядку передбаченому ст. 128 ЦПК України.
На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
У відповідності до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Судом встановлено, що відповідачі про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили, відзив на позов не надали, позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, про що зазначив у заяві За такого суд вважає можливими ухвалити у справі заочне рішення.
В забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору, 14.02.2008 року між Банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, згідно якого відповідачі надали в іпотеку квартиру АДРЕСА_3 , яка належить їм на праві власності (а.с. 12 т.1).
Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Відповідач ОСОБА_1 в порушення вимог чинного законодавства не здійснювала вчасно погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, таким чином не виконавши своїх зобов`язань за кредитним договором.
У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору, АКІБ «УкрСиббанк» звернувся до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області з позовом про стягнення із відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кредитної заборгованості.
29.10.2009 року Южноукраїнським міським судом Миколаївської області за позовом ПАТ «УкрСиббанк» ухвалено рішення, яким солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 208 956.88 грн. (а.с. 14-15 т.1).
Згідно виконавчих листів виданих на підставі вказаного рішення суду, 07.09.2016 року Южноукраїнським відділом ДВС були відкриті виконавчі провадження, що підтверджується копіями постанов долучених до матеріалів справи (а.с. 16-18 т.1).
Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 28.02.2017 року було задоволено заяву ТОВ «Українська факторингова компанія» про заміну сторони виконавчого провадження та замінено стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Українська факторингова компанія» (а.с. 19).
12.06.2017 року постановами Южноукраїнського відділу ДВС замінено сторону виконавчого провадження (а.с. 20-22 т.1).
17.02.2017 року стягувач ТОВ «Українська факторингова компанія» звернувся до відділу ДВС з заявами про звернення стягнення на майно боржника (а.с. 23-25 т.1).
12.06.2017 року Южноукраїнський відділ ДВС повідомив, що без попереднього дозволу органів опіки та піклування, позбавлений можливості передати на реалізацію нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/3 частині, оскільки у вказаній квартирі зареєстрована дитина 2008 року народження (а.с. 27-29 т.1).
З копії довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) від 22.06.2017 року вбачається, що в квартирі АДРЕСА_3 , з 27.04.2010 року зареєстрований ОСОБА_4 , 2008 року народження (а.с. 30 т.1).
Орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області надав висновок, щодо неповнолітнього ОСОБА_4 , затверджений 21.11.2018 року рішенням Виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області №321, в якому вважає недоцільним визнання малолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_3 (а.с. 50, 51 т.2).
Дослідивши письмові матеріали справи суд приходить до наступного.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Положеннями ст.ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Так, позивач зазначає, що малолітній ОСОБА_4 , був зареєстрований в спірному жилому приміщенні в порушення п. 2.4.6. Договору про іпотеку, яким визначено. що Іпотекодавець зобов`язаний не надавати дозвіл на реєстрацію в житлових приміщеннях, що складають предмет Іпотеки, фізичних та юридичних осіб, без згоди ОСОБА_5 (а.с. 12 т.1).
Відповідно до п.2) ч.1 ст. 1 Закону України Про іпотеку, іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України Про іпотеку, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (Правові наслідки порушення обов`язків іпотекодавця).
Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Аналіз частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
З ухвали Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 28.02.2017 року про заміну сторони виконавчого провадження вбачається, що 24.11.2016 р. між ПАТ «УкрСиббанк», яке було стягувачем за виконавчими провадженнями №52124099 та №52123990 і ТОВ «Фінансова компанія «Українська факторингова компанія» укладено Договір відступлення прав вимоги № 1 за договором забезпечення до Договору факторингу №49, за яким право грошової вимоги за договором забезпечення договором іпотеки від 14.02.2008 р., укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Українська факторингова компанія» (а.с. 19-20 т.1).
Таким чином, позивач є іпотекодержателем нерухомого майна - квартири АДРЕСА_3 та має право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою кредитного зобов`язання.
Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла інакше як на підставі закону й за рішенням суду. Однак людина може користуватися тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Таке право виникає у власника житла (гл. 28 ЦК), членів його сім`ї (ст. 405 ЦК, ст. 156 ЖК), орендаря (наймача) житла (ст. 810 ЦК, ст. 61 ЖК), членів його сім`ї (ст. 816 ЦК, ст.ст. 64, 160 ЖК).
Так, в статті 47 Конституції України проголошено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У свою чергу, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у власності будинок, користуються ним і мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, здавати в оренду. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.
Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.
Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником квартири, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України, згідно якої ,члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Зі змісту положень ст.ст. 386, 391 ЦК України слідує, що власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Верховний Суд України, у своїй постанові від 16.01.2012 року висловив правову позицію, відповідно до якої у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Згідно з п.34) постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.
Разом з цим, Постановою ВСУ від 16.11.2016 р. у справі № 6-709цс16 визначено, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України, лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права, на підставі цієї норми права, є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Проте, з наявних матеріалів справи судом не встановлено, що Іпотекодержатель ТОВ «Українська факторингова компанія» є власником спірного предмета іпотеки, а тому суд приходить до висновку, що за даних обставин позивач позбавлений права пред`являти саме такі позовні вимоги (в частині визнання малолітнього ОСОБА_4 , таким, що втратив право користування житлом), не навівши правових підстав (норми права) щодо своїх вимог.
Державна реєстрація прав на нерухоме майно це підтвердження державою виникнення прав на нерухоме майно, яке супроводжується внесенням до Державного реєстру прав на нерухоме майно. Державна реєстрація прав на нерухомість, є обов`язковою процедурою для фізичних та юридичних осіб, яка регулюється Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Позивач обґрунтовує свою вимогу тим, що реєстрація малолітнього ОСОБА_4 у квартирі відбулась без згоди Іпотекодержателя, а тому реєстрація була проведена незаконно.
Дійсно, договором іпотеки, укладеним 14.02.2008 року, передбачене право Іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише за умови отримання від Іпотекодержателя письмової згоди на такі дії.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання.
Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків.
Відповідно до Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України за № 1077 від 22.11.2012 р., місце проживання дітей реєструється з батьками.
Згідно з п.1) ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до вимог ч.4, 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів, зокрема, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору.
Абзацом 3 ч. 3 ст. 5 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року N 2402 передбачено, що місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції, визначеної законом, забезпечують вирішення питання для захисту особистих і майнових прав і інтересів дітей.
Орган опіки та піклування виконкому Южноукраїнської міської ради у своєму висновку від 21.11.2018р. №321, посилаючись на приписи ст.12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст.ст. 29, 405 ЦК України, дійшов до висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків. Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому не можливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, не залежно від причини відсутності батьків. Малолітня дитини не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права батьками. Зважаючи на викладене. Орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради вважає недоцільним визнання малолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою (а.с. 51 т.2).
Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Таким чином, враховуючи той факт, що ОСОБА_6 не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію малолітньої дитини за адресою предмету іпотеки, суд вважає, що позивач не позбавлений можливості звернутись до суду у порядку адміністративного судочинства, щодо правомірності процедури реєстрації дитини в квартирі, яка є предметом іпотеки.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача про визнання малолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірним майном - квартирою, яка перебуває в іпотеці, та відмовляє в їх задоволенні.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Зважаючи на те, що позивачу відмовлено у задоволенні позову, витрати зі сплати судового збору відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 29, 383, 386, 405, 526, 527, 530 ЦК України, ст.ст. 150, 155, 156 ЖК України, ст. 19 СК України, ст.ст. 4, 5, 11-13, 76-81, 89, 223, 263-265, 268, 280, 282, 284, 352 ЦПК України, суд
У задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська факторингова компанія" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 2008 р.н. в особі ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, Центр надання адміністративних послуг м. Южноукраїнська, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, відмовити у повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його оголошення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Южноукраїнського

міського суду Олександр Іванович Савін