ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1845/19 Справа № 208/4100/17 Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С.М. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ІМПРЕСІВ» на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 липня 2018 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ІМПРЕСІВ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу та про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМПРЕСІВ», Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олеговича, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, -

В С Т А Н О В И Л А:

25 липня 2017 року ТОВ «ІМПРЕСІВ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу та про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Просило, з урахуванням уточнень, усунути перешкоди у здійсненні права користування майном, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання постійного безперешкодного доступу ТОВ «ІМПРЕСІВ» до цього майна; визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою, яка розташована за адресою: квартира АДРЕСА_2 .

09 жовтня 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ТОВ «ІМПРЕСІВ», ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Просили, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений 29 липня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О.

Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 липня 2018 року матеріали цивільної справи № 208/4100/17 за позовом ТОВ «ІМПРЕСІВ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу та про визнання особи такою, що втратила право користування, об`єднано в одне провадження з матеріалами цивільної справи № 208/5518/17 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ТОВ «ІМПРЕСІВ», ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та вирішено проводити спільний розгляд справи за № 208/4100/17 (а.с.123).

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 липня 2018 року в задоволенні позовних вимог ТОВ «ІМПРЕСІВ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу та про визнання особи такою, що втратила право користування, відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ТОВ «ІМПРЕСІВ», ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, задоволено. Визнано договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого 29 липня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., недійсним. Стягнуто з ТОВ «ІМПРЕСІВ» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі по 320 грн. 00 коп. з кожного (а.с.133-137).

В апеляційній скарзі ТОВ ІМПРЕСІВ, посилаючись на неправильне та неповне встановлення обставин, які мають значення для вирішення справи, неправильне визначення відповідно до встановлених обставин правовідносини та неправильне застосування норм матеріального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким позовні вимоги ТОВ ІМПРЕСІВ задовольнити, а в задоволені позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовити.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25 березня 1998 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули у власність квартиру АДРЕСА_2 , що вбачається зі свідоцтва про право власності на житло від 25 березня 1998 року, видане Органом приватизації ДМК (справа №208/5518/17 а.с.8).

05 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» - ТОВ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту №0, згідно до якого відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 23860,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом (справа №208/5518/17 а.с.14-16).

Окрім цього, 05 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» - ТОВ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки №0/2, згідно до якого відповідач ОСОБА_2 зобов`язалась відповідати за невиконанням ОСОБА_1 усіх зобов`язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту від 05 вересня 2007 року (справа №208/5518/17 а.с.17).

За іпотечним договором від 05 вересня 2007 року № 0/1, укладеним з АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» - ТОВ «УкрСиббанк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передали квартиру АДРЕСА_2 в іпотеку банку у забезпечення грошових зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 05.09.2007 року, укладеними між ОСОБА_1 і АКІБ «УкрСиббанк» (справа №208/5518/17 а.с.11-13).

Відповідно до наданих суду документів вбачається, що позивач ТОВ «УкрСиббанк» в позасудовому порядку врегулював питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено умовами договору, відповідно до Розділу 5 іпотечного договору № 0/1 від 05 вересня 2007 року.

13 лютого 2012 року ПАТ «УкрСиббанк» відступив за договором факторингу та Договору про відступлення прав за договором іпотеки свої права вимоги до ТОВ «Кей-Колект» за зобов`язаннями по договорам (справа №208/5518/17 а.с.74-75).

29 липня 2015 року між ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «ІМПРЕСІВ» укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого ТОВ «ІМПРЕСІВ» набуло право власності на квартиру АДРЕСА_2 (справа № 208/4100/17 а.с.6-8).

Вказане підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29 травня 2017 року (справа № 208/4100/17 а.с.9-10).

22 травня 2017 року ТОВ ІМПРЕСІВ була здійснена спроба потрапити у власне майно, але виявлено, що у ньому проживає ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про що були складені акти перевірки/огляду майна від 22 травня 2017 року та 25 травня 2017 року та в квартирі виявлено присутність особи, яка представилась як ОСОБА_1 , в безперешкодному доступі до квартири відмовлено (справа № 208/4100/17 а.с.11, 12).

З наданого суду договору купівлі-продажу від 29 липня 2015 року, укладеного між ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «Імпресів», вбачається, що продавець, відповідно до вимог ст.38 Закону України «Про іпотеку», продав, а покупець купив квартиру АДРЕСА_2 та право на відчуження квартири належить продавцю на підставі Іпотечного договору № 0/1, посвідченого 05.09.2007 року; договору відступлення прав за договором іпотеки від 13 лютого 2012 року та договором факторингу № 2 від 13 лютого 2012 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект»; право власності на вказану квартиру належить ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ..

Згідно до п.3 вказаного договору «…відповідно до вимог ст.38 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 були більш ніж за 30 днів повідомлені продавцем про його намір продати квартиру, що підтверджується Свідоцтвами про передачу заяви виданими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. 29 липня 2015 року за реєстровими № 2553, 2554, 2555» (справа № 208/4100/17 а.с.6).

Проте, в судовому засіданні в суді першої інстанції встановлено, що на виконання вимог ст. 35, 35, 38 Закону України «Про іпотеку» ТОВ «Кей-Колект» не повідомляло іпотекодателя ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за договором іпотеки № 0/1 від 05 вересня 2007 року про продаж предмету іпотеки, а також будь-якої згоди на продаж спірної квартири АДРЕСА_2 останні не надавали.

Згідно умов 6.2 договору іпотеки №0/1 від 05 вересня 2007 року, цей договір укладається з реєстрацією обтяжень в Єдиному реєстрі заборон.

Державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за позивачем проведено приватним нотаріусом в той час, коли була наявна заборона відчуження майна.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та відмовляючи в задоволені позовних вимог ТОВ ІМПРЕСІВ, суд першої інстанції виходив із того, що встановлено порушення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 . діючого законодавства під час укладання договору купівлі-продажу 09 липня 2015 р. квартири АДРЕСА_2 , яка належить відповідачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та дійшов висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, у зв`язку з чим підстави для усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу та про визнання особи такою, що втратила право користування відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

З наданого суду договору купівлі-продажу від 29 липня 2015 року, укладеного між ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «Імпресів», вбачається, що продавець відповідно до вимог ст.38 Закону України «Про іпотеку» продав, а покупець купив квартиру АДРЕСА_2 та право на відчуження квартири належить продавцю на підставі Іпотечного договору № 0/1, посвідченого 05.09.2007 року; договору відступлення прав за договором іпотеки від 13 лютого 2012 року та договором факторингу № 2 від 13 лютого 2012 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект»; право власності на вказану квартиру належить ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ..

Згідно до п.3 вказаного договору «…відповідно до вимог ст.38 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 били більш ніж за 30 днів повідомлені продавцем про його намір продати квартиру, що підтверджується Свідоцтвами про передачу заяви виданими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. 29 липня 2015 року за реєстровими № 2553, 2554, 2555».

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до вимог ст. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Частинами 1, 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст..12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно до ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» визначено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог.

Як встановлено в судовому засіданні в суді першої інстанції, ТОВ «Кей-Колект» не повідомляло іпотекодателя ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за договором іпотеки № 0/1 від 05 вересня 2007 року про продажу предмету іпотеки, а також будь-якої згоди на продаж спірної квартири АДРЕСА_2 останні не надавали.

Пунктом 46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу, який оскаржується, визначено, що для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження нерухомого майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого відбувається перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно не є підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Відсутність належних доказів дотримання іпотекодержателем вимог ст.35 Закону України «Про іпотеку» щодо надсилання іпотекодавцю (позивачу) письмової вимоги про усунення порушення, які подаються державному реєстратору відповідно до п.46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, свідчать про передчасність звернення стягнення на заставне майно.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не звернув уваги на Свідоцтво від 25.07.2015 зареєстрованого в реєстрі №2553, Свідоцтво від 29.07.2015 зареєстрованого в реєстрі №2554, Свідоцтво від 29.07.2015 зареєстрованого в реєстрі за №2555, якими посвідчено, що станом на 26.05.2015 заборгованість за кредитним договором склала 770346, 00 грн. та передано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заяву ТОВ Кей-колект, яке вимагало дострокового виконання основного зобов`язання за кредитним договором та повідомляло про свій намір звернути стягнення на предмет іпотеки та укласти договір купівлі-продажу та продати предмет іпотеки будь-якій сторонній особі, а також, відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу квартири від 29.07.2015 зазначено, що згідно ст. 38 Закону України Про іпотеку ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 були більш ніж за 30 днів повідомлені продавцем про його намір продати квартиру, що підтверджується свідоцтвами за реєстрами №2553, 2554, 2555, колегія суддів не приймає, оскільки самих заяв та повідомлень про вручення чи невручення вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 позивачем до суду не надано. Свідоцтв на які посилається апелянт не достатньо для встановлення достовірності відправлення повідомлень, крім того, судом першої інстанції встановлено, що такі повідомлення не направлялися та відповідачами не отримувалися.

Суд першої інстанції дійшов висновку, який не спростовано позивачем в апеляційній скарзі, що ТОВ «Кей-Колект» подало приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. не у повному обсязі визначені Законом та Порядком документи, які необхідні для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки.

Відповідно п.п.1 п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», від 07.06.2014 року вбачається, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Таким, чином починаючи з 07.06.2014 року для примусового стягнення (відчуження) нерухомого житлового майна, яке є предметом іпотеки необхідно дотримання такої умови, як згода власника про не застосування положень обумовленого Закону щодо мораторію на стягнення майна громадян.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного застосування судом першої інстанції Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», колегія суддів відхиляє, оскільки апелянт тлумачить чинне законодавство на власний розсуд.

Окрім того, згідно з п. 5 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених ч.9 ст. 15 цього Закону.

Згідно до умов п.6.2. договору іпотеки № 0/1 від 05 вересня 2007 року вбачається, що цей договір укладається з реєстрацією обтяжень в Єдиному реєстрі заборон.

Державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , за позивачем проведено приватним нотаріусом в той час, коли була наявна заборона відчуження майна.

Підстави для відмови в державній реєстрації перелічені в ст. 24 Закону №1952-1V, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об`єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують: 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених ч.9 ст. 15 цього Закону: заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувачем подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем: заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев`ятою статті 15 цього Закону; під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; після завершення п`ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5, право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст. 41 Конституції України, ст. 316-319 ЦКУ).

Крім того, в порушення вимог ч.7 ст.3,ч.1 ст.9, ч.9 ст.15,абз.4 ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу, державна реєстрація прав на нерухоме майно вчинена приватним нотаріусом не за місцем розташування об`єкта нерухомого майна, тобто не в межах території, на якій діє відповідний орган державної реєстрації.

Відтак, реєстраційна дія приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р ОСОБА_5 О. щодо реєстрації 09 липня 2015 р. права власності на об`єкт житлової нерухомості (квартиру відповідачів) за ТОВ «Кей-Колект» проведена з порушенням компетенції нотаріуса як відповідного органу державної реєстрації.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначеною реєстрацією порушені права відповідачів, як власників нерухомого майна, гарантовані державою Україна, ст.1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини 1950 року.

Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном та кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 ч.1, ч.4 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Право приватної власності є непорушним.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за допомогою належних та допустимих доказів довели обставини, на які вони посилалися, як на підставу своїх вимог.

Доводи апеляційної скарги ТОВ ІМПРЕСІВ, зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з рішенням суду першої інстанції.

Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.

Так у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

В пункті 45 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»), проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).

Аналізуючи зазначені норми права, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом», суд відхиляє вищезазначені доводи, надані ТОВ ІМПРЕСІВ, як недостатні.

При цьому, згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд апеляційної інстанції не наділений правом переоцінки доказів, що були досліджені судом першої інстанції та яким надана оцінка у відповідності до вимог ЦПК.

Доводів, які спростовують висновок суду першої інстанції, апелянтом не наведено.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин апеляційний суд, відповідно до ст.375 ЦПК України, залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю ІМПРЕСІВ - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді :