ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2019 року

м.Харків

Справа № 639/1988/18

Провадження № 22-ц/818/2096/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Комунальне підприємство «Жилкомсервіс»

треті особи: Харківська міська рада,

виконавчий комітет Харківської міської ради,

Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради,

начальник Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради Солошкін Володимир Миколайович

розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення та ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 лютого 2019 року у складі судді Труханович В.В. по справі № 639/1988/18 за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Жилкомсервіс», треті особи: Харківська міська рада, виконавчий комітет Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради, начальник Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради Солошкін Володимир Миколайович про захист прав споживача від нечесної підприємницької практики,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Комунального підприємства «Жилкомсервіс» про захист прав споживача від нечесної підприємницької практики.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що йому від КП «Жилкомсервіс» надійшла вимоги без № та дати про оплату послуг у розмірі 3551, 37 грн.

Відповідач вимагає від нього оплату продукції, поставленої підприємством, незважаючи на відсутність прямої та недвозначної згоди на її придбання.

Вважає дії КП «Жилкомсервіс» нечесною підприємницькою практикою, яка порушує його права.

Просить визнати його права як споживача порушеними, а саме: при реалізації продукції відповідача порушується право споживача на свободу вибору продукції; при реалізації продукції відповідача порушується свобода волевиявлення його, як споживача, та/або висловлене ним волевиявлення;

Визнати дії КП «Жилкомсервіс» спрямованими на вимогу оплати продукції за відсутності прямої та недвозначної згоди на її придбання, як агресивну підприємницьку практику з боку відповідача, тобто нечесною в аспекті ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»;

Зобов`язати КП «Жилкомсервіс» припинити дії, які є агресивною підприємницькою практикою з боку відповідача в частині вимоги з позивача оплати продукції у сумі 3 551,37 грн., поставленої відповідачем, без наявності прямої та недвозначної згоди на її придбання (тобто заборонити відповідачу вимагати з позивача оплати продукції у сумі 3 551, 37 грн., поставленої відповідачем, без наявності прямої та недвозначної згоди позивача на її придбання);

Заборонити відповідачу вимагати оплати будь-якої продукції у будь-якій сумі, поставленої відповідачем, без наявності прямої та недвозначної згоди на її придбання.

Відповідач КП «Жилкомсервіс» заперечував проти позову. Підприємство є особливим учасником відносин у сфері житлово-комунальних послуг, оскільки є балансоутримувачем та управителем, який залежно від цивільно-правових угод може бути споживачем, виконавцем або виробником житлово-комунальних послуг. Однією із сторін договору про надання житлово-комунальних послуг є КП «Жилкомсервіс», а іншою позивач, оскільки він є власником квартири АДРЕСА_1 . Позивачем здійснювалася оплата наданих послуг, то він надав згоду на отримання послуг з утримання будинків та споруд і як власник зобов`язаний утримувати своє майно. Позивачем не було оскаржено дії КП «Жилкомсервіс» щодо надання йому послуг, будь-яких зауважень щодо якості послуг позивачем також надано не було.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 вересня 2018 року залучено до участі у справі Харківську міську раду, Виконавчий комітет Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради, начальника Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради Солошкіна В.М.

Третя особа Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради просить суд залишити позовні вимоги без задоволення. КП «Жилкомсервіс» є балансоутримувачем та управителем, який залежно від цивільно-правових угод може бути споживачем, виконавцем або виробником житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо фактично користуються ними. КП «Жилкомсервіс» вправі вимагати сплати заборгованості за надання послуг по утриманню будинку та прибудинкової території.

Третя особа Харківська міська рада проти задоволення позову заперечувала. Позивачем не надано доказів яким чином послуги, які надаються КП «Жилкомсервіс» з управління будинком, містять у собі елементи агресивної підприємницької практики. Позивач не звертався в установленому законом порядку з претензіями щодо надання послуг до КП «Жилкомсервіс». ОСОБА_1 з 2007 по 2014 рік сплачував кошти за користування житлово-комунальними послугами, що є підтвердженням факту, що він виявив бажання укласти публічний договір та прийняв відповідну пропозицію.

Третя особа Виконавчий комітет Харківської міської ради та начальник Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради Солошкін В.М. в судове засідання не з`явилися.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 лютого 2019 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів залишено без задоволення.

Ухвала мотивована тим, що заява про витребування доказів подана поза межами встановленого законом строку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що саме по собі направлення КП «Жилкомсервіс» вимоги про погашення заборгованості носить інформативний характер, а отже вказані дії відповідача не можна визнати нечесною підприємницькою діяльністю в розумінні ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу та рішення суду скасувати та задовольнити його позовні вимоги.

Зазначає, що відповідачем не доведено, що він надавав пряму та недвозначну згоду на придбання послуг.

Станом на 1992 рік будинок було передано у власність місцевої ради «Харківська міська рада народних депутатів», то після приватизації (відчуження) квартир юридична особа «Харківська міська рада народних депутатів» втратила право власності на приватизовану частину будинку. Судом не встановлено, яким чином будинок опинився у володінні іншої юридичної особи «Харківська міська рада», що була заснована невідомо ким в 1997 році.

Відповідач та треті особи не надали доказів на підтвердження права власності на будинок по АДРЕСА_1 станом на 07 вересня 2006 року та на 28 лютого 2007 року, тобто на дату, коли весь будинок передавався у фактичне володіння КП «Жилкомсервіс». В той же час ним доведено, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , а отже є співвласником усього будинку.

Правочин, в якому Харківська міська рада або її виконавчі органи розпоряджаються приватним майном, право власності на яке не належить територіальній громаді міста Харкова (на момент здійснення правочину) є таким, що виходить за межі необхідного об`єму цивільної дієздатності Харківської міської ради та (або) її виконавчих органів.

В матеріалах справи немає ніякого проекту договору між ним та відповідачем, до КП «Жилкомсервіс» для отримання послуг він не звертався.

Тако, просить розглядати справу за його участю.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Положеннями ч.3 ст. 369 ЦПК України передбачено, що з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій вказаної статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Враховуючи, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне відмовити в задоволенні цього клопотання.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Зазначає, що правовий статус та балансового відображення будинку підтверджено належними доказами. Житловий будинок по АДРЕСА_1 прийнято до комунальної власності територіальної громади м. Харкова у складі ЖЕУ- 29 Дзержинського ЖЕО, укладено договір про передачу майна в повне господарське відання № 760 від 30 травня 1996 року.

На теперішній час житловий будинок перебуває на балансі КП «Жилкомсервіс» за договором № 1288 від 28 лютого 2007 року.

КП "Жилкомсервіс" є виконавцем житлово-комунальних послуг у житловому фонді комунальної власності територіальної громади міста Харкова з управління будинком, спорудою та групою будинків забезпечує надання населенню житлово-комунальних послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а тому наявні підстави для нарахування вартості послуг.

Вимога позивача щодо вирішення питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції в частині підтвердження правонаступництва юридичною особою «Харківська міська рада» прав юридичної особи «Харківська міська рада народних депутатів» є безпідставною, оскільки правовий статус, система та гарантії органів місцевого самоврядування визначаються Конституцією України та Законами України та не потребує доказування.

У відзиві на апеляційну скаргу Харківська міська рада просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

21 листопада 2006 року у спецвипуску газети «Слобода» було опубліковано договір про надання житлово-комунальних послуг, згідно якого передбачені предмет договору, права та обовязки сторін, відповідальність сторін, строк дії договору, оплата спожитих послуг, форс мажорні обставини. Позивач протягом місяця з дня опублікування договору не звертався до КП «Жилкомсервіс» з відмовою укласти вказаний договір.

Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

КП «Жилкомсервіс» не звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості за надані послуги .Письмова вимога, яка була направлена на адресу позивача, за своїм змістом мала лише інформативний характер щодо стану особового рахунку, наявності заборгованості за надані послуги.

Доказів, що КП «Жилкомсервіс» не мав права повідомляти позивача, який є споживачем житлово-комунальних послуг, про стан розрахунків, про права і обов`язки у взаємовідносинах виконавця і споживача таких послуг ОСОБА_1 не надано.

Колегія суддів, вислухав суддю - доповідача, дослідив матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції обґрунтовано виходив з тих обставин, що підстав для задоволення позову не вбачається.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Станом на 01 квітня 2018 року за особовим рахунком № НОМЕР_1 відкритим на ім`я ОСОБА_1 обліковується заборгованість в сумі 3551, 37 грн., стосовно якої КП «Жилкомсервіс» направлено повідомлення ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначає щодо відсутності договірних відносин з КП «Жилкомсервіс» та дії щодо направлення вимоги є нечесною підприємницькою практикою, яка порушує його права та спонукає вступити у певні правовідносини.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться:1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; 2) вживання образливих або загрозливих висловів ;3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача; 4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб`єктом господарювання; 5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії.

Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: 1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; 2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; 3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; 4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання.

У постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-35цс12 зазначено, що за положеннями пункту 7 частини першої, частини третьої, частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводять споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької діяльності, є недійсними.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Управитель - особа, яка за договором з власником чи балансоутримувачем здійснює управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд (далі - управління будинком) і забезпечує його належну експлуатацію відповідно до закону та умов договору.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, визначення виконавця житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Згідно рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20 грудня 2006 року № 1186 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг в житловому фонді м. Харкова», КП «Жилкомсервіс» визначено виконавцем послуг з управління будинком, спорудою, групою будинків комунальної власності територіальної громади м. Харкова.

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 22 лютого 2007 року № 188 «Про внесення змін до Рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20 грудня 2006 року № 1186 «Про визначення виконавців житлово - комунальних послуг в житловому фонді м. Харкова», у господарське відання КП «Жилкомсервіс» було передано житловий фонд комунальної власності територіальної громади м. Харкова. Таким чином, КП «Жилкомсервіс» набуло статусу балансоутримувача житлового фонду.

Розпорядженням Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради № 189 «Про внесення змін в договір передачі майна в господарське відання № 760 від 30 травня 1996 року з ДКВЖРЕП Дзержинського району м. Харкова, договір передачі майна в господарське відання №1208 від 03 березня 2004 року з КВЖРЕП № 2 Дзержинського району м. Харкова та договір передачі майна в господарське відання № 1278 від 07 березня 2006 року з КП «Жилкомсервіс» 28 лютого 2007 року внесено зміни в договір передачі майна в господарське відання № 1278 від 07 вересня 2006 року з КП «Жилкомсервіс», а саме зараховано до акту прийом-передачі житловий фонд Дзержинського району м. Харкова загальною первісною вартістю ,82 грн., сумою зносу ,90 грн. та залишковою вартістю , 92 грн. за станом на 01 січня 2007 року.

28 лютого 2007 року між Управлінням комунального майна і приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та КП «Жилкомсервіс» укладено Договір № 1288/125 про передачу в господарське відання майна комунальної власності територіальної громади м. Харкова, відповідно до якого було передано КП «Жилкомсервіс» майно, визначене у додатках до Договору. Прийом та передача майна оформлюється двосторонніми актами прийому-передачі».

За Актом приймання - передачі основних фондів (житлових фондів) від 28 лютого 2007 року будинок АДРЕСА_1 було передано в господарське відання КП «Жилкомсервіс».

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.2 п.1 ст.13,29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуга з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо) належить до житлово-комунальних послуг.

Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем, або уповноваженою ним особою. У разі якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) з іншим виконавцем.

21 листопада 2006 року у спецвипуску газети «Слобода» опубліковано договір про надання житлово-комунальних послуг, згідно якого передбачені предмет договору, права та обов`язки сторін, відповідальність сторін, строк дії договору, оплата спожитих послуг, форс мажорні обставини.

Згідно ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Статтею 633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг) . У разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними.

Відповідно до ч.5 ст. 26 Закону України «Про житлово комунальні послуги» процедура погодження договору відбувається протягом одного місяця з дня внесення проекту договору однією із сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не становлено законом.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_1 не надано доказів щодо звернення до КП «Жилкомсервіс» з заявою про відмову від укладання договору чи його розірвання, недійсним даний правочин не визнано.

З довідки нарахування та сплаті житлово-комунальних послуг вбачається, що з березня 2007 року проводились певна оплата послуг відповідача, що свідчить про згоду ОСОБА_1 з умовами договору та на отримання надаваємих послуг.

Тобто, наявність договору визнавались позивачем та проводились дії щодо його виконання.

Дані обставини позивачем не спростовано, доказів на спростування проведення таких дій (сплати коштів) ОСОБА_1 не надано.

Отже, вважати, що відсутня згода ОСОБА_1 на отримання наданих йому послуг -не можна.

Письмова вимога, яка була направлена на адресу позивача, містить інформацію щодо стану особового рахунку, наявності заборгованості за надані послуги, а не є спонуканням до сплати боргу.

За таких обставин вважати, що направленням вимоги порушено права ОСОБА_1 -не можна.

За змістом статей 11,15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Сторонами не заперечується, що позов про стягнення заборгованості КП «Жилкомсервіс» пред`явлено не було. Направлення вимоги має інформативний характер та не встановлює нових обов`язків, аніж ті, що передбачені договором.

Щодо оскарження ухвали суду та клопотань.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 заявлено клопотання про вирішення питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції в частині підтвердження права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 07.09.2006 року та на 28.02.2007 року та правонаступництва юридичною особою «Харківська міська рада» прав юридичної особи «Харківська міська рада народних депутатів».

Зазначає що ухвалою суду від 01 лютого 2019 року йому неправомірно відмовлено в задоволенні клопотання про витребування доказів та просить ухвалу суду скасувати.

Відповідно до ст. 83, 84, 127 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Позовна заява подана ОСОБА_1 19 квітня 2018 року. Ухвалою суду від 23 квітня 2018 року відкрито провадження у справі.

Клопотання про витребування доказів подано позивачем 23 січня 2019 року, тобто з пропуском встановленого законом строку.

Причин неподання такого клопотання у передбачений законом строк позивачем не наведено, поважність невчинення таких дій не обґрунтовано.

За таких обставин висновки суду щодо відмови у задоволенні клопотання про витребування доказів відповідають вимогам закону.

Частинами другою, третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частини третьої статті 367 та пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Європейський суд з прав людини у справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04) рішення від 19 лютого 2009 року вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

Іншій підхід до вирішення питання про визначеного вказаними нормами цивільного процесуального права порядку подання доказів порушує принципи змагальності та диспозитивності, які передбачені у ст.ст. 12, 13 ЦПК України, дотримання яких є гарантією рівного доступу сторін до суду та забезпечують право на справедливий суд, захищене п. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

Таких обставин судом не встановлено, а тому підстав для витребування нових доказів не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують. Рішення ухвалено з дотриманням вимог матеріально та процесуального права. Підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення та ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 лютого 2019 року - залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 червня 2019 року.

Головуючий - А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

І.С. Сащенко