Провадження №2/760/3443/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/заочне/

11 червня 2019 року Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Оксюти Т.Г.

при секретарі Горупа В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений 02.03.2004 року між ним та відповідачем, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Рильською Л.С.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що в червні 1994 року на підставі ордера №6612 від 06.06.1994 року, виданого Виконавчим комітетом районної Ради народних депутатів м. Києва він отримав квартиру АДРЕСА_1 .

У 2016 році позивачу виповнилось 70 років. Позивач постійно хворіє, з 2003 року не може обходитись без стороннього догляду.

На початку березня 2004 року відповідач запропонувала позивачу свої послуги по забезпеченню його доглядом, харчуванням, утриманням його квартири в належному стані. Замість цього просила відповідача укласти з нею договір про те, що після смерті позивача належна йому квартира перейде у власність відповідача.

На той час, у позивача були дуже важкі життєві обставини, оскільки він хворів та постійно не вистачало коштів на існування, а тому погодився на пропозицію відповідача та 02.03.2004 року уклав з нею договір, тексту якого не читав, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обов`язки про які вони домовились.

Відразу після укладання договору відповідач недовгий час виконувала свої зобов`язання, відвідувала позивача, однак здебільшого в своїх інтересах, а на початку 2008 року взагалі зникла.

Отже, не зважаючи на домовленість між сторонами, позивач залишився один та постійно був вимушений звертатись за допомогою до сторонніх людей.

Влітку 2016 року відповідач почала вимагати щоб позивач покинув своє житло, оскільки вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 02.03.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Рильською Л.С.

Зазначив, що підписуючи у 2004 році у нотаріуса договір він не бажав укласти договір дарування та безоплатно передавати майно у власність відповідачу без виконання нею умов про які сторони домовились.

Вважає, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 02.03.2004 року посвідчений приватним нотаріусом КМНО Рильською Л.С. був укладений під впливом помилки через тяжкі для нього життєві обставини, на вкрай невигідних умовах та за відсутності його волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність відповідача, а тому має бути визнаним недійсним.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 30.01.2017 року у справі відкрито провадження та призначено до розгляду.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 03.10.2018 року заяву позивача про забезпечення позову повернуто заявнику.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 20.03.2019 року головуючим у справі визначено Оксюту Т.Г.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. В матеріалах справи міститься заява представника позивача про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі та не заперечував проти ухвалення рішення.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила.

Суд, відповідно до ст.ст. 223, 280, 281 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у її відсутність, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Врахувавши заяву представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ВАТ «Хрещатикбуд» 11.03.1996 року та зареєстрованого в КМ БТІ 13.03.1996 року за №7396/6591.

02.03.2004 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровувана) укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Рильською Л.С.. За умовами договору ОСОБА_1 передав у власність (подарував), а ОСОБА_2 прийняла у власність (дар) квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач посилається на те, що він помилявся щодо правової природи договору, та просив визнати недійсним договір дарування квартири як правочин вчинений під впливом помилки, оскільки підписуючи зазначений договір, він вважав, що укладає договір довічного утримання, оскільки за станом здоров`я потребував догляду й матеріальної допомоги та не мав наміру дарувати своє єдине житло.

Як на правову підставу для задоволення позовних вимог про визнання договору недійсним ОСОБА_1 посилається на ст. 229 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Аналогійна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року (справа № 6-372цс16), від 16 березня 2016 року (справа № 6-93цс16).

Вбачається, що лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та статей 203 і 717 ЦК України в сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Позивач зазначає, що на момент укладення договору дарування у нього були дуже важкі життєві обставини, оскільки він хворів та постійно не вистачало коштів на лікування та проживання, потребував постійного стороннього догляду.

Разом з тим, стороною позивача не надано доказів на підтвердження незадовільного стану здоров`я та потреби у постійному догляді, в матеріальній допомозі, пов`язаній з хворобою чи іншими обставинами, що виникли у позивача чи у його сім`ї, у зв`язку з чим він мав намір укласти договір довічного утримання, а не договір дарування. Не підтверджено позивачем і те, що спірна квартира за вищевказаною адресою є його єдиним місцем проживання.

З матеріалів справи вбачається, що на день укладення оспорюваного договору дарування позивачу виповнилось 57 років, доказів неосвіченості, неграмотності ним не надано, як і не надано доказів, які б підтверджували наявність обставин, що обмежували його в можливості розуміти значення та умови договору, а також потребу в зв`язку з віком чи станом здоров`я в догляді та сторонній допомозі.

Вбачається, що будь-яких доказів на підтвердження викладеного в позовній заяві стороною позивача суду не надано. Фактично доводи позивача ґрунтуються лише на його поясненнях, наведених у позовній заяві.

Суд вважає, що позивачем не доведено обставин, щодо яких він помилився як сторона правочину, а також того, що ці обставини існували саме на момент вчинення правочину, і що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Доводи позивача спростовуються змістом підписаного договору дарування від 02.03.2004 року, в якому зазначено, що особу сторін приватним нотаріусом КМНО Рильською Л.С. встановлено, їх дієздатність також.

За таких обставин, вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними доказами.

З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись статями 203, 205, 206, 215, 229, 717 ЦК України, статями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 133-142, 223, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до Київського апеляційного суду через Солом`янський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його постановив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя