Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 688/251/18

провадження № 61-2238св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В.М. (суддя - доповідач),

суддів: Калараша А.А., Лесько А.О., Мартєва С. Ю., Петрова Є.В.,

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради, Шепетівська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 грудня 2018 року у складі суддів: П`єнти І.В., Корніюк А.П., Талалай О.І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у власних інтересах та інтересах ОСОБА_3 звернулись з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що вони проживали у двох кімнатах гуртожитку які мали НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 . 25 жовтня 2005 року, зборами трудового колективу Шепетівської ККБО «Райагробуд» було надано право ініціативній групі гуртожитку вирішувати питання в органах місцевого самоврядування і проектних установах про переобладнання вказаного вище гуртожитку на будинок малосімейних за власні кошти.

Рішенням виконавчого комітету Шепетівської міської ради від 20 листопада 2008 року №387 дозволено КП «Будинкоуправління №1» реконструкцію приміщення гуртожитку в житловий будинок за рахунок обслуговуючого кооперативу «Злагода», а рішенням від 25 грудня 2008 року №429 затверджено акт державної приймальної комісії по прийняттю в експлуатацію закінченого будівництвом 20-ти квартирного житлового будинку.

Зазначали, що внаслідок реконструкції гуртожитку в житловий будинок, житлові приміщення об`єднано та було змінено їх нумерацію, у зв`язку з чим дві кімнати НОМЕР_2 стали квартирою НОМЕР_1 , здійснено перереєстрацію мешканців, а тому вони були зняті з реєстрації по місцю проживання за адресою: АДРЕСА_1, кім. 13 , і зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, НОМЕР_1 .

Вказують, що на підставі свідоцтва про право власності, виданого 06 липня 2009 року виконавчим комітетом Шепетівської міської ради на підставі розпорядження №32 від 20 червня 2009 року однокімнатна квартира НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 32,5 кв.м., житловою площею 16,7 кв.м. та належить їм належить на праві спільної часткової власності в рівних частинах кожному. У зазначеній квартирі, крім них, зареєстровані також відповідачі, про що вони дізнались в 2017 році при отриманні довідки у відділі реєстрації місця проживання Шепетівської міської ради. Однак, відповідачі ніколи не проживали в їх кімнаті, не є членами їх сім`ї, договору найму житла з ними не укладали, участі в реконструкції гуртожитку в житловий будинок не приймали, коштів на вказані цілі не вносили. Оскільки відповідачі знятися з реєстрації у даній квартирі добровільно не бажають, позивачі звернулись до суду з вказаним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 06 липня 2018 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено: усунуто перешкоди в здійсненні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 права користування та розпорядження квартирою НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням.

Стягнуто з ОСОБА_4 , яка також є законним представником ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 469 (чотириста шістдесят дев`ять) грн. 86 коп.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 234 грн. 93 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд першої інстанції посилався, що зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку, що перебування відповідачів на реєстраційному обліку у квартирі, яка належить на праві власності позивачам, порушує право останніх вільно користуватись та розпоряджатися своїм майном, а тому задовольнив позов в повному обсязі.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 20 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_5 , задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким в позові відмовлено.

Відмовляючи у позові, апеляційний суд виходив із того, що позивачі проживали у двох кімнатах НОМЕР_2 в гуртожитку по АДРЕСА_1 , а відповідачу ОСОБА_4 видано ордер на ліжко-місце в кімнаті НОМЕР_1 вказаного гуртожитку. Рішеннями виконавчого комітету міської ради гуртожиток передано у комунальну власність та дозволено реконструкцію гуртожитку у житловий багатоквартирний будинок. Внаслідок реконструкції гуртожитку у житловий будинок, змінено нумерацію жилих приміщень, зокрема дві кімнати НОМЕР_2 стали квартирою НОМЕР_1 , а кімната НОМЕР_1 - стала частиною квартири НОМЕР_3 ; здійснено перереєстрацію мешканців. Позивачі були зареєстровані у квартирі НОМЕР_1 житлового будинку по АДРЕСА_1 , однак перереєстрація відповідачів здійснена не була. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачі в належній позивачам квартирі не проживають, не користуються нею та не набули права користування цим житловим приміщенням, а наявність реєстрації місця проживання сама по собі не свідчить про право користування жилим приміщенням, яке належить позивачам, а тому, відсутні матеріально-правові підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 , тобто позивачами обраний не вірний спосіб захищеного порушеного права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2019 року відкрито провадження у справі та витребувано справу з Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області № 688/251/18.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, не встановивши фактичні обставини справи, скасував законне рішення. На підставі ст. 391 ЦК України, посилається, що власника має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначає, що відповідачі не є членами її сім`ї, договору найму житла з ними не укладали, участі в реконструкції гуртожитку в житловий будинок не приймали, коштів на вказані цілі не вносили та за даною адресою не проживають.

Відзив відповідачів на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 з 1986 року проживала в гуртожитку, що по АДРЕСА_1 в двох кімнатах за НОМЕР_2.

Разом з нею проживала з 1987 року її дочка ОСОБА_2 та з 2008 року - її внучка ОСОБА_3 (а.с. 29).

На підставі протоколу №6 від 23 вересня 2003 року загальних зборів трудового колективу ШККБО «Райагробуд» відповідачу ОСОБА_4 видано ордер на ліжко-місце в гуртожитку по АДРЕСА_1, НОМЕР_1 (а.с. 86-87).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з витягом із протоколу загальних зборів трудового колективу Шепетівської ККБО «Райагробуд» 25 жовтня 2005 року ініціативній групі гуртожитку надано право вирішувати питання в органах місцевої влади і проектних установах з метою переобладнання гуртожитку по АДРЕСА_1 на будинок для малосімейних за власні кошти. Згідно з даними відділу кадрів «Райагробуд» надано право адміністрації на безоплатну передачу житла квартиронаймачам, що пропрацювали в організації понад 9 років; решті жильців дозволено викуп квартир по їх вартості (а.с. 23).

Як встановлено судами, рішенням ХХVІ сесії Шепетівської міської ради 5 скликання від 22 листопада 2007 року №11 надано згоду на прийняття від ШККБО «Райагробуд» гуртожитку по АДРЕСА_1 в комунальну власність територіальної громади м. Шепетівки (а.с. 75).

Рішенням виконавчого комітету Шепетівської міської ради від 20 листопада 2008 року № 387 комунальному підприємству «Будинкоуправління №1» дозволено реконструкцію приміщення вказаного гуртожитку на житловий будинок за рахунок обслуговуючого кооперативу «Злагода» (а.с. 31).

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що згідно рішення виконавчого комітету Шепетівської міської ради від 25 грудня 2008 року № 429 затверджено акт державної приймальної комісії по прийняттю в експлуатацію закінченого будівництвом 20-ти квартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 720,75 кв.м. та житловою площею 356,34 кв.м. (а.с. 30).

Внаслідок реконструкції гуртожитку в житловий будинок, було змінено нумерацію жилих приміщень, зокрема кімнати стали квартирами і було здійснено перереєстрацію мешканців.

Дві кімнати під НОМЕР_2 гуртожитку по АДРЕСА_1 , в яких проживали позивачі, після проведення реконструкції, стали однокімнатною квартирою НОМЕР_1 в багатоквартирному будинку .

Як встановлено судами, 14 березня 2009 року позивачі були зареєстровані в квартирі НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 (а.с. 26).

06 липня 2009 року виконавчим комітетом Шепетівської міської ради на підставі розпорядження №32 від 20 червня 2009 року видано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира НОМЕР_1, загальною площею 32,5 кв.м., житловою площею 16,7 кв.м., по АДРЕСА_1 , належить їм на праві спільної часткової власності в рівних частинах кожному внаслідок проведеної приватизації (а.с. 15-16).

Судами було досліджено та встановлено, що ОСОБА_4 , як особа, яка отримала ордер на ліжно-місце та неповнолітній її син ОСОБА_7 були наймачами кімнат НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 , що встановлено також рішеннями Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 15 вересня 2008 року та від 17 квітня 2009 року (а.с. 81, 90-91, 96-100).

Після реконструкції гуртожитку в багатоквартирний будинок кімната НОМЕР_1 , де були зареєстровані відповідачі, була віднесена до квартири НОМЕР_3 (а.с. 93-94, 126-127).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до повідомлення Шепетівської міської ради №175 від 19 лютого 2018 року відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, НОМЕР_1 (а.с. 46). ОСОБА_4 зареєстрована у квартирі НОМЕР_1 з 08 жовтня 2004 року, ОСОБА_6 - з лютого 2010 року, ОСОБА_5 - з 06 травня 2010 року (а.с. 124).

Судами встановлено, що відповідачі за даними паспорту ОСОБА_4 будучи зареєстрованою у кімнаті НОМЕР_1 гуртожитку ніколи не проживали кватирі НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , не є членами сім`ї позивачів, договору найму житла з ними не укладали, участі в реконструкції гуртожитку в житловий будинок не приймали, коштів на вказані цілі не вносили. Оскільки відповідачі знятися з реєстрації у даній квартирі добровільно не бажають, позивачі звернулись до суду з вказаним позовом.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційної інстанції відповідає не повністю.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, який на законній підставі набув право власності на житлове приміщення, зареєструвався в передбаченому законом порядку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, будь-яким прийнятим для себе шляхом.

Разом з тим, відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин 1 та 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

До прийняття Закону України «Про свободу пересування», 2009 року, місце проживання та місце реєстрації особи визначалось крім цивільного кодексу також Положенням про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 1994 року N 700, Тимчасовою інструкцією про порядок документування і прописки (реєстрації) громадян, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 3 лютого 1992 року.

За змістом цих норм, до прийняття Закону України « Про свободу пересування», місцем проживання особи було їх місце реєстрації.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яка містить визначення термінів застосованих у цьому законі, місце проживання це - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи.

Отже, за змістом цих термінів, місце реєстрації особи, яке підтверджене відповідною довідкою про реєстрацію, також є підтвердженням її первинного місця проживання якщо не буде встановлено, що особа постійно або тимчасово перебуває у іншому місці. Таке місце проживання підтверджується довідкою.

Відповідно статті 128 ЖК Української РСР, порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України.

Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку (стаття 129 ЖК Української РСР).

Відтак, право на проживання у гуртожитку виникає лише за умови отримання ордеру на зайняття певного житлового приміщення в гуртожитку у встановленому законодавством порядку.

За системним аналізом зазначених нор матеріального права право, на проживання у кімнатах або на койко-місцях у гуртожитку виникає за умови отримання житлової площі у відповідності до законодавства, поселення на цій житловій площі з наступною реєстрації місця проживання. При цьому місце реєстрації не є визначальним при з`ясування наявності у особи права проживання на певній житловій площі, однак реєстрація особи у певному приміщенні свідчить про наявність певного права особи на це приміщення.

Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Розглядаючи спір, суд повинен з`ясувати усі зазначені обставини справи відповідно до обґрунтування позову, зміст позовних вимог та зв`язок між обґрунтуванням, вимогою та вибраним способом захисту.

Як визначено у Конвенції, кожен, чиї права та свободи порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суди мають визначить, чи є такий спосіб ефективним, вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та забезпечувати його поновлення, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі отримання відповідної компенсації (Постанова Великої палати Верховного Суду у справі № 399/142/16). У випадках коли закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу, особи, яка звернулась за захистом, суд , відповідно до вимоги викладеної у позові може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону ( стаття 5 ЦПК України у редакції з 15 грудня 2017 року), (Постанова Великої палати Верховного Суду України у справі № 570/3439/16). Разом з тим, якщо таке право або інтерес, можуть бути захищені лише певним способом, а той який обрав позивач може бути використаний для захисту інших прав, а не тих на захист яких звернувся позивач, суд визнає обраний спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. Визнаючи належність обраного способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу за захистом якого позивач звернувся до суду , вимога про захист права повинна відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу а у випадку неможливості гарантувати відшкодування( постанова Великої палати Верховного Суду України у справі за № 331/6927/16)

Розглядаючи справу та встановивши, що право позивачів було порушено, однак позивачі обрали спосіб захисту права, що не відновлює це порушене право, суди повинні захистити право найбільш наближеним до обраного позивачем способу.

Апеляційний суд встановивши, що відповідачі у приміщеннях, які після реконструкції ввійшли до складу квартири НОМЕР_1 ніколи не вселялись та не проживали, у відповідних довідках, виданих компетентним органами слово кімната замінено на слово квартира, а відповідачі були незаконно зареєстровані у спірній квартирі, у тому числі після того, як вона набула статусу власності, та що відповідачі не набули право користування спірним приміщеннями, відмовив з цих підстав у позові, зазначивши що визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним приміщення не є способом захисту прав позивача.

Однак, той факт, що наслідками об`єднання кімнат у гуртожитку відповідачі, у супереч наявному у них праву, були зареєстровані у жилих приміщеннях, належних на праві власності позивачам та заперечують проти визнання їх такими, що не набули прав на ці житлові приміщення, спір щодо прав відповідачів на ці житлові приміщення неодноразово розглядалося судами, де зазначалось про наявність у відповідачів прав на ці житлові приміщення, з урахуванням певних обставин цього спору, позивачами обґрунтовано обрано такий спосіб захисту своїх прав як усунення перешкод у володінні та користуванні своєю власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування їхньою власністю.

Викладене свідчить про те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку із чим помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, а тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Висновки апеляційного суду про те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення вийшов за межі пред`явлених позовних вимог, також не відповідають дійсності, виходячи з наступного.

ОСОБА_5 , законним представником якої є ОСОБА_4 , ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 08 червня 2018 року в процесуальний спосіб була залучена до участі у справі у якості співвідповідача (а.с.134).

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

З матеріалів справи вбачається, що малолітня ОСОБА_5 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , не є членом сім`ї власників спірного житлового приміщення, зареєстрована у спірній квартирі як за місцем проживання своєї матері ОСОБА_4 Отже суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що право користування житловим приміщенням ОСОБА_5 є похідним від права її матері ОСОБА_4 Оскільки ОСОБА_4 є такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність правових підстав для проживання та реєстрації малолітньої ОСОБА_5 в спірній квартирі відсутні.

При цьому, не має обґрунтованих підстав для висновку про порушення прав малолітньої особи, оскільки як встановлено судом у спірному житловому приміщенні малолітня не проживала, її мати була зареєстрована і залишається зареєстрована у кімнаті НОМЕР_1 гуртожитку (за даними паспорту), яка ввійшла до складу квартири НОМЕР_3, а не в квартирі НОМЕР_1 . Реєстрація малолітньої особи в 2010 році в квартирі НОМЕР_1 , яка на той час належала на праві власності позивачам, була незаконною.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 грудня 2018 року скасувати.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 06 липня 2018 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петрова