Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 569/5518/15-ц

провадження № 61-45961св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи за первісним позовом:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Комунальне підприємство «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації»,

учасники справи за зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Рівненської області від 12 вересня 2018 рокуу складі колегії суддів: Боймиструк С. В., Хилевич С. В., Гордійчук С. О.,

В С Т А Н О В И В :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визначення частки спадкодавця в спільній сумісній власності, встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним договору дарування та визнання прав власності на частину спадкового майна.

Позов мотивовано тим, що її батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , які перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 травня 1956 року, побудовано житловий будинок та господарські будівлі по АДРЕСА_1 . Після смерті матері ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина, яка складається з 1/2 частини вказаного домоволодіння. Спадкоємцями першої черги за законом є позивач та її батько ОСОБА_3 , які на час відкриття спадщини були зареєстровані та проживали разом з ОСОБА_5 та вважаються такими, що прийняли спадщину. Крім того, спадкоємцями першої черги за законом є сестра позивача - ОСОБА_2 та брат - ОСОБА_6 , які на час відкриття спадщини в спірному будинку з батьками не проживали і заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавали.

Позивач вважає, що вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, однак не може оформити на себе в нотаріальній конторі спадщину, оскільки не визначена та не виділена частка її померлої матері в спільній сумісній власності. Крім того, перешкодою в отриманні нею свідоцтва про право на спадщину після смерті матері в нотаріальній конторі є також те, що батько незаконно відчужив все домоволодіння по АДРЕСА_1 на користь її сестри - відповідача ОСОБА_2 , на підставі договору дарування від 30 січня 2008 року.

За таких обставин позивач, з урахуванням зменшених позовних вимог, просила: визначити, що частка ОСОБА_5 в домоволодінні АДРЕСА_1 становить Ѕ частину; встановити факт своєчасного прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати недійсним договір дарування домоволодіння АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на ј частину вказаного домоволодіння.

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності, посилаючись на те, що крім батька та ОСОБА_1 спадщину після смерті матері ОСОБА_5 , прийняли також вона та брат ОСОБА_6 . Із заявою до нотаріуса про відмову у прийнятті спадщини ні вона, ні її брат не звертались. Крім того, ОСОБА_2 зазначає, що вони у сімейному колі домовилися добровільно поділити спадщину, у зв`язку з чим вона продала свою квартиру АДРЕСА_2 , та отримані від продажу грошові кошти передала ОСОБА_1 , яка на той час проживала у м. Москві. Згодом вона розпочала проводити реконструкцію спірного житлового будинку і на теперішній час він перебудований, однак не зданий в експлуатацію.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на спірне домоволодіння.

Короткий зміст рішень судів

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 червня 2016 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на будинок АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами свої позовні вимоги, проте оскільки нею оспорюється право власності ОСОБА_2 на спірне домоволодіння, наявні підстави для визнання за останньою права власності на це майно.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 04 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивач

ОСОБА_1 прийняла спадщину після померлої матері, вступивши у володіння і управління спадковим майном, однак після смерті спадкодавця спірне домоволодіння зазнало значних поліпшень та істотно збільшилося у своїй вартості, що унеможливлює визначення частки померлої

ОСОБА_5 на яку відкрилася спадщина та відповідно частки

ОСОБА_1 у цьому будинку, а тому відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 Пред`явлення ОСОБА_1 позову про визнання недійсним договору дарування з підстав порушення її прав на спадкове майно не свідчить про оспорення права власності ОСОБА_2 на спірне майно, а тому таке право ОСОБА_2 не підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на спірне домоволодіння.

Ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 04 серпня 2016 року в частині вирішення первісного позову скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення апеляційного суду в частині вирішення первісного позову суд касаційної інстанції виходив із того, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що відповідно до пункту 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 року, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. Крім того не врахував листа управління архітектури і містобудування міськвиконкому, відповідно до якого 9 січня 1991 року рішенням міськвиконкому № 24 обласному бюро інвентаризації дозволено зарахувати у власність добудовану до будинку ванну кімнату, кухню, коридор, перепланування в будинку, побудовані гараж літню кухню по АДРЕСА_1 ; не встановив, в чому саме полягає перепланування чи переобладнання спірного будинку, коли саме вони були проведені; не звернув уваги на те, що свідоцтво про право власності на спірне домоволодіння від 26 листопада 2007 року, яке суд взяв за основу наявності перепланування, було видане на ім`я ОСОБА_7 взамін іншого правовстановлюючого документу від 21 вересня 1960 року, якого в зв`язку зі змінами в законодавстві не має серед переліку правовстановлюючих документів, однак який був в такому переліку на час введення вказаного будинку в експлуатацію.

Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 12 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 червня 2016 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 Визнано факт своєчасного прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на 1/8 частину домоволодіння АДРЕСА_1 . Визнано недійсним договір дарування від 30 січня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що наявні підстави для часткового задоволення позову, оскільки всі спадкоємці після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: чоловік ОСОБА_3 та троє дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 прийняли спадщину у вигляді Ѕ частини домоволодіння, на підставі статей 548, 549 ЦК України 1963 року, шляхом вступу в управління спадковим майном, а тому частки кожного складають: ОСОБА_3 - 5/8; ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 по 1/8 частині кожному. Подальші зміни в спадковому майні шляхом перепланування, переобладнання та перебудови спірного домоволодіння не є перешкодою для визначення частки ОСОБА_1 у спадковому майні. Крім того, підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування спірного домоволодіння, оскільки ОСОБА_3 не був єдиним власником спірного домоволодіння та не міг самостійно розпоряджатися ним.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнення їх доводів

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що поділ золотих прикрас, належних ОСОБА_5 , не свідчить про вступ в управління або володіння спірним домоволодінням в розумінні статті 549 ЦК України 1963 року. Крім того апеляційний суд, скасовуючи договір дарування з підстав неможливості одноосібно розпоряджатися спірним домоволодінням, не визнав недійсним свідоцтво про право власності частково чи в цілому та не навів правового обґрунтування. Також поза увагою судів залишилось те, що ніхто із сторін не заперечував, що ОСОБА_3 належить частина спірного домоволодіння, яка складається із частки у спільному майні подружжя та частки, отриманої в порядку спадкування, а тому він мав право вчиняти будь-які дії щодо свого майна, в тому числі і дарувати свою частку у спірному домоволодінні. З огляду на вказане підстав для визнання недійсним договору дарування в цілому немає.

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 , не погоджуючись із судовим рішення апеляційної інстанції в частині вирішення її позову про визнання права власності на 1/8 частку спадкового майна, звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду в цій частині та ухвалити нове рішення про визнання права власності за нею в порядку спадкування за законом на ј частину домоволодіння АДРЕСА_1 .

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 прийняли спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки на час відкриття спадщини у спірному домоволодінні з батьками не проживали і заяви про прийняття спадщини не подавали до нотаріальної контори. Також апеляційним судом не враховано висновків, які викладені в постанові Верховного Суду від 04 квітня 2008 року про те, що оскільки ОСОБА_1 з ОСОБА_3 прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 у вигляді Ѕ частки грошових вкладів кожний, тому вважається, що вони прийняли спадщину в цілому. У зв`язку з чим апеляційний суд залишив поза увагою те, що ні ОСОБА_2 ні ОСОБА_6 не звертались до суду із заявою про встановлення своєчасного прийняття ними спадщини після смерті матері та не оскаржили в судовому порядку свідоцтва про право на спадщину, видане на ім`я ОСОБА_1 на Ѕ частку спадкового майна у вигляді грошових вкладів, а тому суд не мав права встановлювати факт своєчасного прийняття ними спадщини після смерті матері та відповідно встановлювати частку в спадковому майні.

Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У поданому відзиві ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 просить касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. При цьому зазначає, що свідоцтво про право власності на спірне домоволодіння, видане у 2007 році на ім`я ОСОБА_6 , не є окремим правовстановлюючим документом, що підтверджує набуття останнім одноособово права приватної власності на спірне домоволодіння після смерті ОСОБА_5 , оскільки було видане взамін попереднього, у зв`язку зі змінами в законодавстві.

ОСОБА_2 також подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 в якому просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а її касаційну скаргу задовольнити. При цьому зазначала, що вона не оскаржувала свідоцтва про право на спадщину, виданого на ім`я ОСОБА_1 на Ѕ частину спадкового майна, а саме на грошові вклади, оскільки не заперечувала, що цей вклад вона забрала собі, тому і не зверталася до суду з відповідним позовом. Однак це не свідчить, про фактичне прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті матері в цілому.

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2019 року справу № 569/5518/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визначення частки спадкодавця в спільній сумісній власності, встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним договору дарування та визнання прав власності на частину спадкового майна призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статі 400 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційного скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 - залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи встановлені судами

Суди попередніх інстанцій установили, що 20 травня 1956 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був укладений шлюб.

Відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 11 липня 1960 року, посвідченого нотаріусом 21 вересня 1960 року, виконавчим комітетом Рівненської міської ради ОСОБА_3 було виділено земельну ділянку АДРЕСА_1 .

Згідно із актом від 28 грудня 1970 року, виданого інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю м. Рівного, прийнято в експлуатацію домоволодіння ОСОБА_3 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Спадкоємцями першої черги за законом після померлої є її чоловік ОСОБА_3 та діти: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6

Свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння спадкоємцям не видавалось.

26 листопада 2007 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності на спірне домоволодіння. Відповідно до опису об`єкта та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, вказане домоволодіння складається із житлового будинку загальною площею 84,1 кв. м, сараю, гаража із шлакоблоків, металевого гаража, вбиральні, літньої кухні, огорожі, замощення, ворота. В свідоцтві зазначено, що воно видане взамін договору на забудову від 21 вересня 1960 року.

Відповідно до договору дарування від 30 січня 2008 року спірне домоволодіння ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2

16 жовтня 2015 року державним нотаріусом Другої рівненської державної нотаріальної контори ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 по 1/2 частці майна кожному, яке складається із: компенсаційного рахунку № НОМЕР_1 із залишком коштів на суму 2 400 грн 30 коп., що знаходяться на зберіганні в секторі обслуговування фізичних осіб АТ «Ощадбанк»; компенсаційного рахунку № НОМЕР_2 із залишком коштів на суму 755 грн 10 коп., що знаходяться на зберіганні в ТВБВ № 10017/037 АТ «Ощадбанк».

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже до спірних правовідносин необхідно також застосовувати норми ЦК Української РСР 1963 року та Кодекс про шлюб та сім`ю України, оскільки спір виник щодо спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Частиною першою статті 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Отже суд апеляційної інстанції, установивши, що спірне домоволодіння набуте ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за час шлюбу, дійшов обґрунтованого висновку про те, що воно є їх спільною сумісною власністю, що також визнав сам ОСОБА_3 .

Відповідно до положень статей 525, 526, 527, 529 ЦК Української РСР 1963 року, часом та місцем відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця та останнє постійне місце проживання спадкодавця. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина на Ѕ частину домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями першої черги за законом після померлої є її чоловік ОСОБА_3 та діти: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6

ОСОБА_5 за життя заповіт не залишила. Спадкоємці з заявою про прийняття спадщини у визначений законом строк не зверталися.

Апеляційним судом установлено, що ОСОБА_3 , на час відкриття спадщини, проживав разом із ОСОБА_5 у спірному домоволодінні, що не заперечується сторонами.

Крім того, після смерті ОСОБА_5 її діти ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , після поминального обіду, поділили між собою золоті прикраси та інші речі, які належали померлій, що не заперечується сторонами та підтверджується змістом як первісного позову, так і зустрічного позову.

Згідно із статтею 548 ЦК Української РСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статті 549 ЦК Української РСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Таким чином, для встановлення тієї обставини, з якою стаття 549 ЦК Української РСР пов`язувала факт прийняття спадщини, необхідно встановити, чи фактично такий спадкоємець вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, (чинної на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути, зокрема: наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на

майно, користування яким можливе лише після належного оформлення

прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

З урахуванням вищевказаних вимог закону та обставин справи, апеляційний суд, дослідивши докази у справі й надавши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що всі четверо спадкоємців, відповідно до пункту 1 частини першої статті 549 ЦК Української РСР 1963 року, прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 , як спадкоємці першої черги, оскільки фактично вступили у володіння спадковим майном та правильно визначив їх частки у спадковому майні.

При цьому апеляційним судом враховано, що відповідно до положень статей 560, 561 ЦК Української РСР 1963 року спадкоємці можуть отримати свідоцтво про право на спадщину після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Тобто закон не зобов`язував спадкоємців отримувати свідоцтво про право на спадщину на відміну від положень чинного законодавства (стаття 1297 ЦК України).

За таких обставин рішення апеляційного суду, в частині задоволення позову ОСОБА_1 про визнання факту своєчасного прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 та визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на 1/8 частину спірного домоволодіння, є законним та обґрунтованим, а тому підстав для його скасування в цій частині немає.

Безпідставними є доводи ОСОБА_1 в касаційній скарзі про неправильну оцінку апеляційним судом показань ОСОБА_2 щодо прийняття нею та братом ОСОБА_6 спадщини шляхом вступу в володіння спадковим майном, а саме золотими прикрасами та іншими речами які належали померлій ОСОБА_5 , оскільки зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК Українимежі розгляду справи судом касаційної інстанції та не дають підстав для встановлення неправильного застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Посилання ОСОБА_1 на прийняття нею спадщини у вигляді Ѕ частки грошових вкладів, що свідчить про прийняття нею спадщини в цілому, є необґрунтованими, оскільки право на прийняття спадщини виникло у неї та інших спадкоємців ще у 2001 році, а отримання ОСОБА_1 у 2015 році свідоцтва про право на спадщину на Ѕ частку грошових вкладів ніким із спадкоємців не оспорюється, оскільки стосується лише грошових вкладів.

В той же час колегія суддів не може погодитися з висновком апеляційного суду щодо задоволення позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування з огляду на наступне.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений

одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за

позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника,

який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Апеляційним судом правильно встановлено, що після прийняття спадщини спірне домоволодіння належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 - 5/8 частин; ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 по 1/8 частині за кожним.

Отже розпорядження ОСОБА_3 спірним домоволодінням в цілому без згоди інших співвласників є незаконним та суперечить нормам статей 203, 215, 369 ЦК України.

Апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_1 належить 1/8 частина спірного домоволодіння, інші співвласники не оспорювали договір дарування, а тому договір дарування підлягає визнанню недійсним тільки в частині, що належить ОСОБА_1 (1/8 частини), а не в цілому, як вважав апеляційний суд.

Посилання ОСОБА_2 в касаційній скарзі на те, що спочатку необхідно було визнати недійсним свідоцтво про право власності на спірне домоволодіння видане на ім`я ОСОБА_3 , а вже потім стверджувати, що останній не мав права розпоряджатися вказаним майном, є безпідставними оскільки свідоцтво про право власності на спірне домоволодіння видане у 2007 році на ім`я ОСОБА_3 не свідчить про те, що він був одноосібним власником спірного домоволодіння, оскільки воно було видане взамін попереднього правовстановлюючого документу.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням викладеного судове рішення апеляційної інстанції в частині позову ОСОБА_1 про визнання факту своєчасного прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом ухвалене згідно із законом, а тому підстав для його скасування немає, а в частині визнання недійсним договору дарування - скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про визнання недійсним договору дарування в 1/8 частині спірного домоволодіння.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково,

Постанову Апеляційного суду Рівненської області від 12 вересня 2018 року в частині задоволення первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

Визнати недійсним договір дарування від 30 січня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в розмірі 1/8 частини домоволодіння АДРЕСА_1 .

В іншій частині постанову Апеляційного суду Рівненської області від 12 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов

Судді: В. С. Жданова

В. М. Ігнатенко

А. С. Олійник

Г. І. Усик