Постанова

Іменем України

05 червня 2019 року

м. Київ

справа № 127/2182/17-ц

провадження № 61-35604св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,

Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 серпня 2017 року у складі судді Сичука М. М. та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 26 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Якименко М. М., Стадника І. М., Войтка Ю. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У лютому 2017 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі -

ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 24 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» (далі - ВАТ «Банк Універсальний»), правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 13/191к-07.

24 липня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_3 ,

ОСОБА_1 укладені договори поруки б/н.

10 березня 2009 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду б/н до вказаного кредитного договору.

07 квітня 2009 року між сторонами укладено ще одну додаткову угоду б/н до цього кредитного договору.

Також 07 квітня 2009 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 укладено додаткові угоди до договорів поруки від 24 липня

2007 року.

Згідно з вищезазначеним кредитним договором банк надав позичальнику у тимчасове платне користування 50 000,00 доларів США на 240 місяців, дата погашення кредиту - 23 липня 2027 року (пункт 1.1 кредитного договору від 24 липня 2007 року № 13/191к-07).

Нарахування процентів здійснюється щоденно за методом нарахування «30/360», де 30 - кількість днів у місяці, а 360 - кількість днів у році (пункт 2.7 додаткової угоди від 07 квітня 2009 року б/н до кредитного договору від 24 липня 2007 року

№ 13/191к-07).

Встановлено процентну ставку (у тому числі звичайну базову та підвищену):

із 24 липня 2007 року до 09 березня 2009 року - 12,45 % річних (звичайна процентна ставка за пунктом 1.1 кредитного договору від 24 липня 2007 року № 13/191к-07);

із 10 березня 2009 року до 06 квітня 2009 року: 9,07 % річних (базова процентна ставка за пунктом 1.1.1 додаткової угоди від 10 березня 2009 року б/н до кредитного договору від 24 липня 2007 року № 13/191к-07); 38,85 % річних (підвищена процентна ставка за пунктом 1.1.1 додаткової угоди від 10 березня 2009 року б/н до кредитного договору від 24 липня 2007 року № 13/191к-07); із 07 квітня 2009 року до 09 березня 2010 року: 9,07 % річних (базова процентна ставка за пунктом 1.1.1 додаткової угоди від 07 квітня 2009 року б/н до кредитного договору від 24 липня 2007 року

№ 13/191к-07); 17,07 % річних (підвищена процентна ставка за пунктом 1.1.1 додаткової угоди від 07 квітня 2009 року б/н до кредитного договору від 24 липня 2007 року № 13/191к-07); із 10 березня 2010 року до 09 березня 2015 року:

13,88 % річних (базова процентна ставка за пунктом 1.1.2 додаткової угоди

від 07 квітня 2009 року б/н до кредитного договору від 24 липня 2007 року

№ 13/191к-07); 21,88 % річних (підвищена процентна ставка за пунктом 1.1.2 додаткової угоди від 07 квітня 2009 року б/н до кредитного договору від 24 липня 2007 року № 13/191к-07); із 10 березня 2015 року: 12,95 % річних (базова процентна ставка за пунктом 1.1.3 додаткової угоди від 07 квітня 2009 року б/н до кредитного договору від 24 липня 2007 року № 13/191к-07); 20,95 % річних (підвищена процентна ставка за пунктом 1.1.3 додаткової угоди від 07 квітня 2009 року б/н до кредитного договору від 24 липня 2007 року № 13/191л-07).

Так, звичайну процентну та базову процентну ставку застосовують у порядку, на умовах та в строки визначені пунктами 1.1, 4.4-4.9, 6.1.3 кредитного договору

від 24 липня 2007 року № 13/191к-07 та пунктами 1.1.4, 1.1.5, 2.4-2.11, 5.3.2 додаткової угоди від 07 квітня 2009 року б/н до зазначеного кредитного договору.

Згідно з указаними пунктами кредитного договору, додаткової угоди від 10 березня 2009 року б/н та додаткової угоди від 07 квітня 2009 року б/н ОСОБА_2 із поручителями взяла на себе зобов`язання сплачувати проценти за користування кредитом до моменту повернення кредитних коштів банку. За користування кредитними коштами понад встановлені договором строки, терміни сплати щомісячних платежів (або терміни погашення) застосовується підвищена процентна ставка, розмір якої визначений пунктом 1.1.1 додаткової угоди від 10 березня

2009 року б/н та пунктами 1.1.1-1.1.3 додаткової угоди від 07 квітня 2009 року б/н до кредитного договору від 24 липня 2007 року № 13/191к-07.

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 24 листопада 2009 року у справі № 2-4129/2009 року, що набрало законної сили 07 грудня 2009 року, позов банку задоволений та стягнуто солідарно з відповідачів на користь банку

358 073,97 грн заборгованості, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Замостянського відділу ДВС Вінницького МУЮ від 13 березня 2010 року відкрито виконавче провадження щодо примусового стягнення боргу з відповідачів та надано їм строк для добровільного виконання рішення суду до 20 березня

2010 року.

Оскільки рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 24 листопада

2009 року про стягнення кредитної заборгованості з боржників виконано лише

06 липня 2015 року, то відповідно до норм матеріального права, а також умов кредитного договору кредитодавець має право на стягнення з відповідачів процентів, підвищених процентів за користування кредитними коштами та пені до остаточного виконання вказаного судового рішення.

З урахуванням розміру кредиту, стягнутого на підставі рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 24 листопада 2009 року, сума процентів за весь час прострочення повернення суми кредиту із 01 грудня 2013 року до 06 липня 2015 року становить 15 074,06 доларів США, яку позивач просить солідарно стягнути з відповідачів на його користь, оскільки поручителі, згідно з чинним законодавством та умовами договорів поруки, відповідають перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09 серпня 2017 року провадження у цивільній справі в частині вимог ПАТ «Універсал Банк» до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 серпня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що вимоги позивача щодо стягнення відсотків за кредитом та підвищених відсотків подано з порушенням загальних строків позовної давності, а тому ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки, як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором, зазначені відсотки за кредитом виникли 10 травня 2010 року (графа 18), тоді як позивач звернувся до суду з цим позовом 01 лютого 2017 року.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 26 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Універсал Банк» задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 серпня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що сплив строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов`язань поручителя ОСОБА_1 , а отже, є підставою для відмови у позові банку.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У листопаді 2017 року ПАТ «Універсал Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 серпня 2017 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 26 жовтня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої і апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди, установивши, що судове рішення про задоволення вимог кредитора боржник не виконав, дійшли помилкових висновків про припинення правовідносин сторін, що випливають із кредитного договору. Так, суди не взяли до уваги, що відповідно до пункту 1.1.1 додаткової угоди від 10 березня 2009 року б/н до кредитного договору від 24 липня 2007 року № 13/191к-07 та пунктів 1.1.1-1.1.3 додаткової угоди від 07 квітня 2009 року б/н до кредитного договору

від 24 липня 2007 року № 13/191к-07, боржник зобов`язаний у разі невиконання зобов`язань за договором на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту, сплати винагороди банку, а отже, висновки судів про те, що нарахування підвищених процентів за користування кредитом після закінчення строку дії договору чи позовної давності, не ґрунтується на нормах матеріального права.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ПАТ «Універсал Банк».

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних

і кримінальних справ вказану касаційну скаргупередано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2019 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 24 липня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_2 укладений договір кредиту № 13/191к-07, згідно з яким банк надав позичальнику у тимчасове платне користування 50 000,00 доларів США на

240 місяців, дата погашення кредиту - 23 липня 2027 року (пункт 1.1 кредитного договору від 24 липня 2007 року № 13/191к-07).

24 липня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_3 ,

ОСОБА_1 укладені договори поруки б/н.

10 березня 2009 року та 07 квітня 2009 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_2 укладені додаткові угоди б/н до цього кредитного договору.

07 квітня 2009 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_3 ,

ОСОБА_1 укладено додаткові угоди до договорів поруки від 24 липня

2007 року.

Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитом, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат.

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 24 листопада 2009 року задоволено позов ПАТ « Універсал Банк» та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь банку заборгованість у розмірі

358 073,97 грн, яка виникла станом на 15 грудня 2008 року у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору від 24 липня 2007 року № 13/191к-07 та судові витрати.

13 березня 2010 року на підставі виконавчого листа від 24 листопада 2009 року

№ 2-4129/09 старший державний виконавець прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження. Боржником зазначено ОСОБА_2

21 листопада 2014 року Вінницьким міським судом Вінницької області видано виконавчий лист № 2-4129/09 на виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 24 листопада 2009 року, яке набрало законної сили 04 грудня 2009 року. Боржником зазначено ОСОБА_3

Відповідно до постанови головного державного виконавця від 30 червня

2015 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа

№ 2-4129/2009 виданого 21 листопада 2014 року, божником у якому зазначено ОСОБА_3 , закінчено на підставі пункту 8 частини першої статей 49, 50 Закону України «Про виконавче провадження».

16 квітня 2015 року прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання виконавчого листа № 2-4129/2009, виданого 25 січня 2012 року. Боржником зазначено ОСОБА_2 .

Згідно з квитанціями від 17 квітня 2015 року № 17-3950590/С, від 20 квітня 2015 року № 20-3955847/С, від 21 квітня 2015 року № 21-395681/С ОСОБА_3 сплачено заборгованість за рішенням суду наступними платежами: 140 000,00 грн,

140 000,00 грн, 72 167,00 грн.

24 квітня 2015 року заступником начальника Замостянського відділу ДВС Вінницького МУЮ постановлено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-4129/2009, виданого 25 січня 2012 року, закінчити на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, виходив з того, що порука припинилася, оскільки позов до поручителя подано з пропуском встановленого шестимісячного строку.

Верховний Суд не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Частиною другою статті 548 ЦК України встановлено, що недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Тобто, за виключенням гарантії (стаття 562 ЦК України), лише дійсні вимоги можуть бути забезпечені.

Частинами першою, другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто порука є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов`язання.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12), від 04 липня 2018 року (справа

№ 310/11534/13) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16).

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за кредитом у зв`язку зі спливом позовної давності висновок суду апеляційної інстанції щодо припинення поруки є помилковими, оскільки кредитор пред`явив позичальнику та поручителям вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, тобто кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання, яке згідно із цим договором мало виконуватися за графіком погашення кредиту.

Суди не звернули уваги на те, що рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 24 листопада 2009 року про дострокове стягнення заборгованості за кредитом зумовлює припинення права кредитора на продовження нарахування і стягнення відсотків за кредитом,який вже стягнутий судом, а отже, позивач не мав права нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги про стягнення таких процентів є необґрунтованими. Якщо вимога не підлягає задоволенню у зв`язку із безпідставністю, то позовна давність до такої вимоги не застосовується.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої й апеляційної інстанцій з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку з безпідставністю таких вимог.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 серпня 2017 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 26 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко