Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 204/5245/14-ц

провадження № 61-24059св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач (відповідач за об`єднаним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідачі (позивачі за об`єднаним позовом): ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 ,

відповідач за первісним позовом - Виконавчий комітет Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради,

третя особа за первісним та об`єднаним позовами - Комунальне підприємство «Житлове господарство Красногвардійського району» Дніпропетровської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , Виконавчого комітету Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради, третя особа - Комунальне підприємство «Житлове господарство Красногвардійського району» Дніпропетровської міської ради про вселення та зміну договору найму житлового приміщення та за об`єднаним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , третя особа - Комунальне підприємство «Житлове господарство Красногвардійського району» Дніпропетровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 15 червня 2016 року у складі судді Самсонової В. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2017 рокуу складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Свистунової О. В., Максюти Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом та просив вселити його в квартиру АДРЕСА_1; змінити договір найму квартири № 8 за вищевказаною адресою, виділивши йому в користування кімнату житловою площею 8,8 кв. м, ОСОБА_4 . - 13,4 кв. м, ОСОБА_2 . - 11,8 кв. м, ОСОБА_5 . - 9,8 кв. м, а ванну, вбиральню, кухню коридор, підсобні приміщення залишити в загальному користуванні; зобов`язати виконавчий комітет Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради укласти з ним окремий договір найму житлового приміщення та відкрити на його ім`я окремий особистий рахунок на кімнату житловою площею 8,8 кв. м в квартирі АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 23 лютого 1989 року його сім`ї, яка на той час складалася з його батьків та нього самого, була видана в користування квартира АДРЕСА_1 , у вказаній квартирі, були зареєстровані його дружина ОСОБА_2 та його дочка ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його матір ОСОБА_6 , і в квартирі залишилися проживати він, його батько, дружина та дочка. Квартиронаймачем є його батько ОСОБА_4 . Він разом з батьком не тільки проживають окремо від його дружини та дочки, але ще й веде окреме господарство, сплачує квартплату та комунальні послуги. Деякий час він не проживав у спірній квартирі, у зв`язку з чим його дружина та дочка скориставшись ситуацією, перестали впускати його в квартиру, а ключі від квартири в нього відсутні. За даним фактом він звертався до відповідних слідчих органів, де йому запропонували звернутися до суду.

У лютому 2016 року ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також звернулися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та просили визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , у зв`язку з вибуттям на інше постійне місце проживання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилалися на те, що ОСОБА_1 ще з 1997 року, після того як було розірвано шлюб між ним та ОСОБА_2 , почав проживати з іншою жінкою за іншою адресою, і з того часу у спірній квартирі не проживає, свої особисті речі із спірної квартири він забрав, однак з реєстраційного обліку не знявся. На час подання позову у спірній квартирі проживають - ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Вони самостійно дбають про квартиру, роблять ремонт, обслуговують сантехніку та виконують всі обов`язки що витікають з договору найму житлового приміщення. ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з іншою жінкою та проживає разом з нею за іншою адресою, однак до цього часу досі зареєстрований у спірній квартирі, особистих речей відповідача у спірній квартирі не має.

Красногвардійський районний суд міста Дніпропетровська ухвалою від 24 березня 2016 року зазначені справи об`єднав в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Красногвардійський районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 15 червня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив. Позов ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задовольнив. Визнав ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Мотивував рішення суд першої інстанції тим, що ОСОБА_1 , з власної ініціативи та протягом тривалого часу, не проживає у спірній квартирі, нею не користується і не сплачує комунальні платежі. У зв`язку з цим суд відмовив в задоволенні позову ОСОБА_1 про вселення та зміну договору найму житлового приміщення.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалою від 23 березня 2017 року рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 15 червня 2016 року залишив без змін.

Мотивував судове рішення суд апеляційної інстанції тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 15 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2017 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що оскаржуване рішення місцевого суду повністю дублює рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 25 червня 2015 року, яке скасоване рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2015 року у справі № 204/7344/14-ц за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до нього про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В основу рішення місцевого суду покладено неналежні докази, зокрема довідку від 14 червня 2016 року № 175953, видану квартальним комітетом № 17 Амур-Нижньодніпровського району міста Дніпропетровська. Зазначив, що з 2012 року він проживає окремо від своєї дружини ( ОСОБА_2 ), оскільки його не впускають до спірної квартири. Суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні його позовних вимог, не мотивували підстав такої відмови. Оскільки, відповідачі за первісним позовом з 2012 року перешкоджають йому в користуванні житловим приміщенням, судами попередніх інстанції неправильно визначено перебіг початку позовної давності та незастосовано позовну давність до спірних правовідносин.

У червні 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просила відмовити в її задоволенні, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін, посилаючись на те, що у касаційній скарзі не зазначено, які саме норми матеріального та процесуального права були порушені судами попередніх інстанцій. Суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 втратив право користування спірною квартирою, у зв`язку з його не проживанням у квартирі протягом тривалого часу.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

10 травня 2018 року справу 204/5245/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Красногвардійської районної ради народних депутатів від 23 лютого 1989 року № 95/8 було змінено умови договору найму житлового приміщення - чотирикімнатної квартири АДРЕСА_2 , з померлої матері ОСОБА_8 на її доньку ОСОБА_6 , склад сім`ї - дві особи, в тому числі чоловік ОСОБА_4

24 лютого 1989 року у вищезазначеній квартирі був зареєстрований син ОСОБА_6 та ОСОБА_4 - ОСОБА_1 , що підтверджується копією паспорта останнього.

12 квітня 1991 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва від 12 квітня 1991 року серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Красногвардійського району міста Дніпропетровська.

З 23 липня 1991 року ОСОБА_2 була зареєстрована у спірній квартирі, що підтверджується копією її паспорта серії НОМЕР_2 .

26 листопада 1997 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний, що підтверджується свідоцтвом від 09 липня 2001 року серії НОМЕР_3 , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Красногвардійського районного управління юстиції міста Дніпропетровська, актовий запис № 483.

З 05 грудня 2007 року в спірній квартирі була зареєстрована дочка ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , що також підтверджується копією її паспорта серії НОМЕР_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

Згідно з довідкою про склад сім`ї від 30 січня 2014 року № 129, виданою Комунальним підприємством «Житлове господарство Красногвардійського району» Дніпропетровської міської ради в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Вказана квартира не приватизована, що визнано учасниками справи.

ОСОБА_1 з 2004 року в квартирі АДРЕСА_1 не проживає.

З пояснень ОСОБА_1 апеляційним судом встановлено, що у грудні 2004 року він придбав частину житлового будинку АДРЕСА_3 . Придбана ним частина будинку складається із двох житлових кімнат, кухні-коридору, електрифікована, забезпечена постачанням природного газу. Право власності на вказане нерухоме майно у передбаченому діючим законодавством порядку не зареєстроване. У вказаному житловому будинку з 2004 року він проживав деякий час разом із жінкою, з якою створив нову сім`ю.

Факт проживання ОСОБА_1 з 2004 року по АДРЕСА_3 підтверджується, зокрема, довідкою від 14 червня 2016 року № 175953, видану квартальним комітетом № 17 Амур-Нижньодніпровського району міста Дніпропетровська та показаннями допитаного апеляційним судом свідка ОСОБА_10 , яка зазначила, що ОСОБА_1 проживає у будинку АДРЕСА_3 , що підтверджується даними перепису населення.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_5 , у зв`язку з реєстрацією 16 жовтня 2015 року шлюбу, змінила прізвище на ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 , виданого Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 1693.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом статей 71, 72 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Положеннями частини другої статті 107 ЖК Української РСР передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Основною умовою втрати права користування житловим приміщенням з підстав, передбачених статтею 107 ЖК Української РСР, є наявність у наймача або члена його сім`ї іншого постійного місця проживання. При цьому слід встановити таке місце проживання із зазначенням його адреси та дослідити належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин.

На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд до іншого населеного пункту, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Вищенаведені норми статей 71 та 107 ЖК Української РСР є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перша з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а норма іншої статті передбачає втрату членом сім`ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Відповідно до частини першої статті 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Звертаючись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 посилалися на те, що ОСОБА_1 з 1997 року (після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 ) не проживає у спірній квартирі, забрав свої речі, однак з реєстраційного обліку не знімається. Як на правову підставу задоволення позову, посилалися на частину другу статті 107 ЖК Української РСР.

Встановивши, що відповідач за об`єднаним позовом ОСОБА_1 у 2004 році придбав частину житлового будинку АДРЕСА_3 та проживав у ній, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, передбачених статтею 107 ЖК Української РСР.

Аргументи касаційної скарги про те, що оскаржуване рішення місцевого суду повністю дублює рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 25 червня 2015 року, яке скасоване рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2015 року у справі № 204/7344/14-ц за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до нього про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовано спростовані апеляційним судом з посиланням на те, що цей позов заявлено з інших правових підстав (частина друга статті 107 ЖК Української РСР), оскільки вказаним рішенням апеляційного суду встановлено факт наявності неприязних стосунків між сторонами, у зв`язку з чим, зроблено висновок про відмову у задоволенні позову, заявленого з підстав ЖК Української РСР.

Посилання заявника на те, що в основу рішення місцевого суду покладено неналежні докази, зокрема довідку від 14 червня 2016 року № 175953 ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судами з додержанням норм процесуального права. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Аргументи ОСОБА_1 про те, що суди попередніх інстанції, не мотивували підстави відмови в задоволенні позову про вселення та зміну договору найму житлового приміщення, є безпідставними, оскільки відмовляючи в задоволенні його позову суди виходили з того, що він втратив право користування спірною квартирою, а тому відсутні правові підстави для його вселення до неї та зміни договору найму житлового приміщення.

Посилання в скарзі на те, що судами не застосовано позовну давність, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частиною третьою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Заява про застосування позовної давності не подавалася, а тому у суду не було правових підстав для її застосування за власною ініціативою.

Суди попередніх інстанцій в цілому правильно визначили правову природу спірних правовідносин та дійшли правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Разом з цим Верховний Суд визнає помилковим посилання місцевого суд на непроживання ОСОБА_1 у спірній квартирі більше шести місяців (статті 71, 72 ЖК Української РСР). З врахуванням зазначених вище норм матеріального права правильним в оцінці спірних правовідносин є висновок про те, що ОСОБА_1 як член сім`ї наймача втратив право користування житловим приміщенням у зв`язку з його вибуттям на постійне проживання в інше житлове приміщення (частина друга статті 107 ЖК Української РСР).

Враховуючи, що окремі недоліки оскаржуваних судових рішень на вплинули на правильність правового результату вирішення справи, Верховний Суд, застосувавши правило частини другої статті 410 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на вирішення справи та відповідний правовий результат - не впливають.

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 15 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун В. П. Курило