Ухвала

01 липня 2019 року

м. Київ

справа № 702/269/18

провадження № 61-11323ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 13 лютого 2019 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 17 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та трьох процентів річних,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася 11 квітня 2018 року до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики та трьох процентів річних від простроченої суми.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона згідно з трьома угодами позики, які були укладені в 2009-2010 роках передала ОСОБА_1 кошти в розмірі 1 600,00 доларів США, 5 600,00 доларів США та 1 800,00 доларів США. Всі угоди були належним чином оформлені у вигляді розписок.

Із 9 000,00 доларів США, позичених ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , в позасудовому порядку ОСОБА_2 було повернуто 250,00 доларів США, тому сума боргу на момент звернення до суду з позовними вимогами склала 8 750,00 доларів США.

Оскільки, у встановлений строк кошти повернуті не були, відповіді на надіслані ОСОБА_2 претензії отримано також не було, тому вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав щодо стягнення боргу за договорами позики та просила стягнути на свою користь 243 853,00 гривень суми боргу, що еквівалентно 8 750,00 доларів США станом на момент подачі позову.

Крім того, оскільки статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що внаслідок прострочення боржником грошового зобов`язання, позичальники зобов`язані сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, також просила стягнути з позичальників суму трьох процентів річних від простроченого платежу в розмірі 59 026,00 грн.

Суму боргу ОСОБА_2 просила стягнути солідарно, оскільки договори позики, що були укладені ОСОБА_1 , були укладені в інтересах сім`ї. ОСОБА_1 та ОСОБА_6 діяли узгоджено при отриманні позики та діють узгоджено в уникненні відшкодування боргу за угодами позики, тому й борг, на думку ОСОБА_2 , повинні сплачувати солідарно.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 звернувся 21 серпня 2018 року до суду з заявою про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 борг за угодами позики в розмірі 247 445,00 грн та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 63 445,00 грн, а всього 311 045,00 грн, та стягнути судові витрати.

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 13 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 258 068,75 грн боргу та судові витрати в сумі 2 881,98 грн, а всього: 260 950,73 грн. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Також ухвалено, що арешт на майно та (або) грошові кошти ОСОБА_4 на суму 311 045,00 грн, накладений згідно з ухвалою суду від 11 вересня 2018 року, скасований після набрання рішенням законної сили. Арешт на майно та/або грошові кошти ОСОБА_1 залишено на 90 днів після набрання рішенням законної сили на суму 260 950,73 грн. В іншій частині арешт згідно з ухвалою суду від 11 вересня 2018 року скасовано.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 17 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 13 лютого 2019 року скасовано в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат; та прийнято в цій частині нову постанову, якою судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 2 881,98 грн компенсовано ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

ОСОБА_1 звернувся 04 червня 2019 року засобами поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 13 лютого 2019 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 17 травня 2019 року у вищевказаній справі.

У касаційній скарзі просить суд оскаржувані судові рішення в частині незастосування строку позовної давності скасувати і ухвалити нове рішення в даній частині.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктами 1 та 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Верховний Суд вважає, що це справа незначної складності, при цьому суд врахував предмет позову та характер правовідносин, у яких виник спір, зокрема, що справа належить до однієї з найпоширеніших категорій справ, які розглядаються в судах України, та судова практика у цій категорії справ є усталеною. Ціна позову становить 258 068,75 грн, що є меншим, ніж п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (960 500,00 грн).

Крім того, Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно з якими державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ураховуючи, що оскаржувані судові рішення прийнято у справі незначної складності, а випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, відсутні, тому у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 13 лютого 2019 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 17 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та трьох процентів річних відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І. Ю. Гулейков