П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2019 року місто Київ

справа № 373/174/17-ц

апеляційне провадження № 22-ц/824/7668/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Коцюрби Л.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області Грабця Ігоря Несторовича на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області у складі судді Керекези Я.І. від 19 лютого 2019 року у справі за позовом заступника керівника Бориспільської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватне підприємство "Дарін", про витребування земельних ділянок,

в с т а н о в и в :

У січні 2017 року заступник керівника Бориспільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що рішенням сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області від 29 квітня 2004 року № 184 передано у приватну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельні ділянки площею 0,25 га кожному для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, які розташовані в межах Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.

У 2008 році земельні ділянки, які виділені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , були ними відчужені на підставі договорів купівлі-продажу на користь ОСОБА_1

Посилаючись на те, що вказані земельні ділянки відведено за рахунок земель водного фонду (100 метрової прибережної смуги річки Дніпро Канівського водосховища), а відповідно вимог земельного законодавства, землі водного фонду не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків, визначених статтею 59 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), позивач просив суд: витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером НОМЕР_1 та земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером НОМЕР_2 , які розташовані в адміністративних межах Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2019 року в задоволенні позову заступник керівника Бориспільської місцевої

прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі перший заступник прокурора Київської області Грабець І.Н., посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що суд вірно встановив факт незаконності вибуття спірних земель водного фонду із власності держави, проте дійшов помилкового висновку щодо пропуску строку позовної давності, оскільки про необхідність захисту прав та інтересів держави прокурору стало відомо лише у 2016 року під час опрацювання матеріалів кримінального провадження, розпочатого за ознаками злочинів, передбачених частиною 2 статі 364 Кримінального кодексу України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо пропуску позивачем строку позовної давності, а доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують.

Інші учасники справи відзиви на апеляційну скаргу до суду не подали.

Прокурор прокуратури Київської області - Івашин О.Є. в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в суд апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що рішенням сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області від 29 квітня 2004 року № 184 передано у приватну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_2 та НОМЕР_1 , площею 0,25 га кожному для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, які розташовані в межах Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.

На підставі договорів купівлі-продажу від 26 вересня 2008 року земельні ділянки, належні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були відчужені на користь ОСОБА_1

6 лютого 2009 року ОСОБА_1 видані державні акти на право власності на земельні ділянки площею 0,25 га кожна для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які розташовані в адміністративних межах Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, урочище В`юнище.

Відповідно до повідомлення Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем "Київгеоінформатика" від 8 серпня 2016 року № 01-01/962 та наданих викопіювань з топографічних матеріалів із схемою накладення земельної ділянки вбачається, що земельні ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2 та НОМЕР_1 станом на 2008 - 2015 роки повністю накладаються на землі водного фонду.

29 січня 2010 року сільському голові с. Циблі від Переяслав-Хмельницької міжрайонної прокуратури було направлено протест № 283 з вимогою скасувати рішення сільської ради № 184 від 29 квітня 2004 року.

2 березня 2010 року рішенням № 529/6 Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області Сорок шостої сесії п`ятого скликання про

розгляд протесту Переяслав-Хмельницького міськрайонного прокурора від 29 січня 2010 року № 283, скасовано рішення Циблівської сільської ради від 29 квітня 2004 року № 184 "Про надання земельних ділянок під забудову в межах Циблівської сільської ради урочище "В`юнище" в частині виділення земельних ділянок слідуючим громадянам: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

Відмовляючи у задоволенні позову заступника керівника Бориспільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, суд першої інстанції виходив із того, що спірні земельні ділянки відносяться до водного фонду та вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, а тому наявні підстави для їх витребування з чужого незаконного володіння. Проте позивач порушив встановлений законом строк на звернення до суду за захистом права (позовну давність), про застосування якої заявила відповідач, внаслідок чого дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Такий висновок суду є правильним.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до приписів статі 60 ЗК України та статі 88 Водного кодексу України (далі - ВК України) (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60, 62 ЗК України та статтями 1, 88, 90 ВК України.

Так, згідно зі статтями 61 ЗК України, 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Відповідно до статі 60 ЗК України, статі 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання.

Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Установивши, що спірні земельні ділянки були відведені за рахунок земель водного фонду, які знаходяться у 100 метровій прибережній смузі річки Дніпро Канівського водосховища, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про наявність підстав для їх витребування з чужого незаконного володіння.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини 2 статі 45 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). Аналогічний припис закріплений у частині 4 статті 56 ЦПК України, чинного з 15 грудня 2017 року.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статі 261 ЦК України).

Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Отже, для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Відповідно до частини 4 статі 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як убачається з матеріалів справи, 29 січня 2010 року Переяслав-Хмельницькою міжрайонною прокуратурою було направлено протест № 283 з вимогою скасувати рішення сільської ради № 184 від 29 квітня 2004 року про відведення спірної земельної ділянки, яке було скасовано 2 березня 2010 року рішенням Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.

Таким чином про порушення права власності держави на землю (водний фонд) органам прокуратури стало відомо у січні 2010 року.

Відповідно строк позовної давності сплив у січні 2013 року, а з указаним позовом прокурор звернувся лише у січні 2017 року.

Оскільки прокурор пред`явив позов після спливу позовної давності, про застосування якої до позовних вимог просила відповідач, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги в цій частині необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області Грабця Ігоря Несторовича залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови складений 1 липня 2019 року.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова