Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2019 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В

за участі секретаря Бурячек О.В.,

учасники справи:

представники позивача - адвокат Годун Д.В.,

відповідач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - адвокат Присяжнюк Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на тварин, зобов`язання повернути тварин, відшкодування майнової та немайнової (моральної) шкоди, стягнення упущеної вигоди,

в с т а н о в и в:

08 листопада 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 з вимогами: «Визнати своє право власності на двох собак різної статті породи «померанський шпіц», які були придбані позивачем у заводчиці ОСОБА_3 ; зобов`язати відповідача повернути їх у власність ОСОБА_2 ; стягнути з відповідача майнові збитки у розмірі 26000,00 грн.; стягнути з відповідача суму упущеної вигоди у розмірі 112 000,00 грн.; стягнути з відповідача моральну шкоду, яку позивач оцінює в розмірі 50 000,00 грн.; стягнути з відповідача суму судового збору у розмірі 1880,00 грн. та суму судових витрат на адвоката у розмірі 7000,00 грн., до якого позивач вимушена була звернутись за допомогою для складання позову, ці суми просила віднести до судових витрат і зобов`язати їх сплатити за рахунок відповідача», що є предметом позову.

21 листопада 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва (суддя Шевченко В.М.) постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на тварин, зобов`язання повернути тварин, відшкодування майнової та немайнової (моральної) шкоди, стягнення упущеної вигоди, та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Згідно з частин 1-2 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

16 січня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позов, поданий представником відповідача - адвокатом Присяжнюк Р.В., за змістом поданого відзиву відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданої невиконанням зобов`язання по договору оферти та незаконним утриманням речей. (а.с.53-58)

30 січня 2019 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, подана представником позивача - адвокатом Годун Д.В., за змістом поданої відповіді на відзив представник наполягає на задоволенні позову в повному обсязі, вважає висунуті стороною відповідача заперечення проти позову безпідставними та необґрунтованими. (а.с.80-81)

05 лютого 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про розгляд справи у порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. закінчення підготовного провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. (а.с.86-87)

06 березня 2019 року на адресу суду від представника відповідача - адвоката Присяжнюк Р.В. надійшли заперечення на відповідь на відзив, за змістом заперечень сторона відповідача просить відмовити у задоволенні позову. (а.с.91-94)

26 березня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закриття підготовного провадження у цивільній справі та призначення справи до судового розгляду. (а.с.131-135)

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та на підставі наявних у справі доказів, додатково пояснила, що позивач, громадянка Ізраїлю, мала намір придбати собак «померанських шпіців», з метою подальшого перепродажу іншим особам після їх перевезення до країни місця проживання. З 03 квітня по 13 квітня 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яка діяли в інтересах позивача, придбали у заводчика собак ОСОБА_3 , яка мешкає в місті Харкові, двох собак, оплату проведено позивачем в сумі 28000,00 грн. через ОСОБА_5 , також за власний кошт позивачем проведено оплату за оформлення документів за вивезення тварин за кордон. В подальшому, за усною домовленість між позивачем та відповідачем, громадянкою України, яка пропонувала свої послуги не визначеному колу осіб через мережу Інтернет з перевезення особистих речей до країни Ізраїлю, укладено двосторонній договір про перевезення речей (двох собак) шляхом оферти і акцепту, відповідно до статті 641 Цивільного кодексу України. За досягнутих домовленостей, відповідач взяла на себе зобов`язання перевезти до Ізраїлю (переліт літаком) двох собак, з усіма підготовленими документами та паспортами для собак, за винагороду в розмірі 200 доларів США. Однак при проходженні митного контролю в аеропорту країни прибуття відповідача не пустили на території країни Ізраїль, причина незаконне ввезення собак, які не пройшли ветеринарний контроль, тому відповідача разом з однією собакою депортували до України, інша собака після проходження лікування у ветеринарній клініці, згодом повернута до України. На разі обидві собаки знаходяться у відповідача, яка відмовляється повернути їх законному володільцю, яким є позивач, намагання позивача вирішити питання в досудовому порядку не виявились за можливе, що спонукало позивача звернитись з цим позовом до суду з метою відновлення порушених прав власника тварин та вимогою відшкодувати заподіянні збитки.

Відповідач в судовому засіданні просила в позові відмовити, вважає позов безпідставним та необґрунтованим, пояснила, що відповідач планувала подорож до Ізраїлю, в мережі Інтернет розмістила оголошення з пропозицією надати послуги з перевезення особистих речей до іншої країни, на це оголошення відгукнулась ОСОБА_4 , яка просила перевезти до Ізраїлю двох собак за винагороду, для собак були виготовлені всі необхідні документи для перевезення та ветеринарні довідки, однак після прибуття до країни призначення собак повторно було оглянуто ветеринаром та з`ясовано, що вони за віком не можуть бути ввезені до країни, у зв`язку з чим відповідача було затримано, за рішенням суду притягнуто до відповідальності за незаконне перевезення тварин та депортовано до України разом з собаками. На даний час собаки, які необхідно було перевезти, залишаються у відповідача, оскільки після повернення до України, особи, які передавали відповідачу собак, відмовились забирати тварин, тому відповідач продовжує за ними доглядати, робить їм необхідні щеплення та несе витрати на їх утримання за власний кошт. Відповідач не заперечує той факт, що вона не є власником собак, оскільки тварини придбані не за її власні кошти, однак особа позивача відповідачу невідома, вона ніколи з позивачем не зустрічалась, а відповідно до оформлених документів для перевезення собак власником зазначено інша особа, не позивач.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов та з мотивів викладених у запереченнях на відповідь на відзив, вважає заявлені вимоги безпідставними та необґрунтованими та не доведеними належними та допустимими доказами, які мали підтвердити виникнення у позивача права власності на тварин.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту у цивільному судочинстві являється порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Суд зазначає, що порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Підстави набуття права власності на річ (майно) передбачені статтею 328 ЦК України, якою встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В розумінні положень ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Виходячи з положень статті ст. 180 ЦК України, тварини є особливим об`єктом цивільних прав. На них поширюється правовий режим речі, крім випадків, встановлених законом. Правила поводження з тваринами встановлюються Законом України «Про захист тварин від жорстокого поводження».

Таким чином, тварини мають правовий режим речі, у зв`язку з чим можуть виступати як об`єкт цивільно-правових відносин, а також як предмет правочинів у випадку дотримання вимог щодо порядку укладення правочинів, передбачених ст. ст. 205, 206, 208 ЦК України.

Згідно ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Частиною 1 ст.641 ЦК України встановлено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Так, згідно зі ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

На підтвердження підстав набуття права власності на двох собак різної статті породи «померанський шпіц», позивач посилається на наявність усної домовленості з заводчиком собак ОСОБА_3 , яка мешкає в місті Харкові, яка продала двох собак ОСОБА_5 , знайомій позивача, остання передала в рахунок оплати за придбаних тварин 28000,00 грн.

В подальшому, за усною домовленість між позивачем, яка є громадянкою Ізраїлю , та відповідачем укладено двосторонній договір про перевезення речей (двох собак) шляхом оферти і акцепту, відповідно до статті 641 Цивільного кодексу України.

Враховуючи досягнуті усні домовленості, відповідач взяла на себе зобов`язання перевезти до Ізраїлю (переліт літаком) двох собак, з усіма підготовленими документами та паспортами для собак, за винагороду в розмірі 200 доларів США.

Разом з тим, відповідно до наданих позивачем копій паспортів тварин власником собаки «Нео Санні Вінд» - дата народження 14 листопада 2016 року , та собаки « Розаліна » - дата народження 14 листопада 2016 року , є ОСОБА_8 (а.с.28-29,32-33)

Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов`язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивач) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб.

Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно.

Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права.

Як вбачається з обставин справи, в цьому випадку, воля особи (позивачів у даній справі) щодо вільного використання свого права, тобто володіння, користування та розпорядження майном, - зв`язана волею сторонніх осіб (відповідача у справі), що суперечить вищевказаній презумпції.

Відповідно до ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 387 ЦК України та частини 3 ст.12 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбаченим процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено сам факт набуття права власності на двох собак різної статті породи «померанський шпіц» за відсутності належних доказів, які мали підтвердити придбання тварин за оплатним договором, а долучені до справи документи щодо індивідуальних характеристик тварин (цуценячої метрики) не підтверджують законність володіння позивача цим майном, тому позовні вимоги про витребування собак безпосередньо у відповідача є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню.

При цьому, суд критично відноситься до позиції представника позивача, яка вважає беззаперечним доказом факт визнання позивача власником собак наявність Висновку Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції у м.Києві від 26 червня 2018 року, які складено за результатами звернень ОСОБА_2 . стосовно того, що з громадянкою ОСОБА_1 виник конфлікт з приводу домашніх тварин, а саме собак, оскільки сам факт звернення позивача до правоохоронних органів без застосування до конкретних осіб заходів належного реагування на виявлені під час перевірки порушення не можуть слугувати належним доказом вчинення з боку відповідача протиправних дій, в той же час в силу положень ч.6 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України не підлягають доказуванню та є обов`язковими для суду обставини встановлені вироком у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постановою суду у справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до частини першої та другої ст.22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань визначені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків.

Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до аналізу загальних підстав відповідальності за завдану майнову шкоду в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань, закріплених в частині 1 ст.1166 ЦК України, можливо зробити висновок про те, що вказана правова норма містить правило про загальний (генеральний) делікт, відповідно до якого будь-яка шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, повинна бути відшкодована особою, яка її завдала, в повному обсязі.

Отже, загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення), яке поділяється на такі складові: 1) протиправна поведінка особи, б) настання шкоди, в) причинний зв`язок між двома першими елементами, г) вина завдавача шкоди. І лише доведеність сукупності вказаних вище елементів настання деліктної відповідальності може бути правовою підставою для відшкодування шкоди.

У відповідності з нормами цивільного законодавства притягнення до цивільно-правової відповідальності можливе лише за певних, передбачених законом умов, сукупність яких формують склад правопорушення, що є підставою цивільно-правової відповідальності, при цьому складовими правопорушення, необхідними для відповідальності у вигляді відшкодування збитків, є суб`єкт та об`єкт правопорушення, а також суб`єктивна та об`єктивна сторони.

Суб`єктом цивільного правопорушення є боржник, а об`єктом правопорушення - зобов`язальні правовідносини кредитора та боржника, між тим суб`єктивну сторону становить вина боржника, а об`єктивну -протиправна поведінка боржника (невиконання або неналежне виконання обов`язку), наявність збитків у майновій сфері кредитора, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками, при цьому розмір збитків має довести кредитор, а відсутність хоча б одного з вищевказаних елементів звільняє боржника від відповідальності.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. ( ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Виходячи з предмету позову, позивачем окремо заявлено вимоги про відшкодування за рахунок відповідача майнових збитків у розмірі 26000,00 грн. (витрати понесені позивачем на переліт з Ізраїлю до Києва та в зворотному напрямку - 8400,00 грн.; 2000,00 грн. - за дві дні витрати на проживання в Києві; виготовлення документів на вивіз собак - 10000,00 грн., підготовка, переклад та легалізація документів для суду - 5600,00 грн.); упущеної вигоди у розмірі 112 000,00 грн.(кошти, які позивач планувала отримати від продажу собак на території Ізраїлю, маючи потенційних покупців, по 56000,00 грн. за кожну собаку); моральну шкоду, яку позивач оцінює в розмірі 50 000,00 грн., відповідно до змісту позовної заяви позивач посилається як правове обґрунтування заявлених вимог на положення ст.ст.15,16, 22, 23, 610, 641, 639 Цивільного кодексу України.

Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України)

При вирішенні даного спору, суд враховує, що позивачем не доведено обставин, які свідчили про допущені відповідачем порушень прав позивача, як власника собак, що потягнуло за собою наслідки заподіяння майнової шкоди, оцінка розміру заподіяної шкоди обмежується визначеною позивачем на власний розсуд сумою заподіяних збитків, без належного підтвердження реально понесених витрат, що підлягають відшкодуванню у спосіб визначений позивачем, при цьому суд враховує позицію представника позивача, яка визначала в судовому засіданні факт відсутності належних доказів, які мали підтвердити понесені позивачем витрати майнового характеру, разом з тим доказування не може ґрунтуватись на припущеннях в силу положень ч.6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, тому за встановлених обставин відсутні підстави для задоволення позову в частині вимог про відшкодування майнової шкоди та упущеної вимоги.

Порушення майнових та особистих немайнових прав може спричинити виникнення у потерпілої особи моральної (немайнової шкоди). Право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає лише у випадках, передбачених законом або договором.

Відповідно до вимог частини другої, четвертої та п`ятої ст.23 Цивільного кодексу України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується не залежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначена правова норма встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки, моральної (немайнової) шкоди, причинного зв`язку та вина завдавача.

Відшкодування моральної(немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується.

Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України та роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

Вирішуючи питання про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що в межах даного спору позивачем не наведено факт порушення особистих прав, як власника тварин, заявляючи вимогу про відшкодування моральної шкоди позивач обмежився посиланням на загальну норму загальної частини Цивільного кодексу - ст.23 ЦК України, без належного обґрунтування підстав для відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача, однак виникнення підстав для відшкодування моральної шкоди безпосередньо залежать від доведення позивачем причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача та заподіяної позивачу шкоду, однак встановлення цих обставин не є безумовною підставою для виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди, що є окремим предметом доказування, та має бути доведено належними та допустимими доказами, виходячи з характеру спірних правовідносин, тому в частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, яка оцінена позивачем в розмірі 50000,00 грн., позов задоволенню не підлягає.

Частиною 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. (ч.2 ст.264 ЦПК України)

Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України)

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на тварин, зобов`язання повернути тварин, відшкодування майнової та немайнової (моральної) шкоди, стягнення упущеної вигоди, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

У відповідності до ст.141 ЦПК України суд не вбачає підстав для розподілу судових витрат, оскільки ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 34, 68 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 16, 22, 180, 190, 202-206, 328, 386, 387, 392, 640,641 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2-5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на тварин, зобов`язання повернути тварин, відшкодування майнової та немайнової (моральної) шкоди, стягнення упущеної вигоди.

Відповідно до положень ч.1та ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я: