Дата документу 24.06.2019 Справа № 2-204/93
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №2-204/93 Головуючий у суді першої інстанції: Кляшторний В.С.
Провадження № 22-ц/807/2465/19
У Х В А Л А

24 червня 2019 року м. Запоріжжя

Суддя Запорізького апеляційного суду Поляков О.З., при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 1993 року по справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ЖКО Шевченківського району м. Запоріжжя про визнання права користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 1993 року визнано право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 - за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 и зобов`язано ЖЕО Шевченківського району м. Запоріжжя відкрити на їх ім`я особовий рахунок на вказану квартиру.

11 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою.

15 грудня 2017 року набрав чинності Цивільний процесуальний кодекс України у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Відповідно до Розділу ХІІІ ч. 1 п. 11 Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 291 ЦПК України, (в редакції 1963 року, що діяв до 2004 року) касаційні скарги на рішення районних (міських судів), міжрайонних (окружних) судів, Верховного Суду Республіки Крим, обласного, Київського і Севастопольського міських судів, міжобласного суду, військових судів, може бути подано протягом 10 днів з наступного дня після оголошення рішення.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що немає порушення права на доступ до правосуддя, якщо заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи.

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак, такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 у справі "Мушта проти України" зазначено: "право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, а їх застосування має відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані".

Враховуючи те, що апеляційна скарга подана на судове рішення, яке набрало законної сили 22.10.1993 року, більш ніж через 25 років та особою, яка подає апеляційну скаргу, не зазначаються причини для поновлення цього строку, які перешкоджали їй оскаржити рішення суду протягом тривалого строку, подану апеляційну скаргу необхідно залишити без руху та надати останній строк для звернення до апеляційного суду з заявою про поновлення строку, із обов`язковим зазначенням причин пропуску процесуального строку, та доказів на підтвердження поважності цих причин.

Відповідно до ч.3 ст. 357 ЦПК України, у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою, в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Керуючись п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 8,11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017), ст. 357 ЦПК України, суддя,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без руху.

Надати скаржнику строк десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для надання суду апеляційної інстанції заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 1993 року із обов`язковим зазначенням причин поважності пропуску строку, та доказів, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного судового рішення суду.

Роз`яснити, що у випадку невиконання зазначених вимог у встановлений строк будуть застосовані наслідки, передбачені ст. 358 ЦПК України.

Суддя: О.З. Поляков