Справа № 585/2662/18
Номер провадження 2/585/34/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі головуючого судді В.О. Шульги, з участю секретаря С. А. Дем`яненко, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ромни цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта», третя особа: Державна казначейська служба України про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПАТ «Укрнафта», третя особа Державна казначейська служба України і просить: 1. Визнати незаконним та скасувати наказ операційного менеджера НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» № 147 від 06.06.2018 року «Про припинення трудового договору» яким його, ОСОБА_1 , звільнено із займаної посади з 07.06.2018 р. згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді). 2. Поновити його, ОСОБА_1 , на посаді водія автотранспортних засобів цеху технологічного транспорту у нафтогазовидобувному управлінні «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» з 07 червня 2018 року. 3. Стягнути з ПАТ «Укрнафта» на його, ОСОБА_1 , користь середній заробіток, обрахований за період з 07 червня 2018 року по день винесення рішення суду про поновлення на роботі включно та судові витрати, пов`язані з розглядом справи. В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначив що він працював на посаді водія автотранспортних засобів цеху технологічного транспорту у Нафтогазовидобувному управлінні «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта», стаж роботи 11 років 4 місяці 7 днів. 02.03.2018 року Роменський міськрайонний суд Сумської області виніс постанову, якою притягнув його, - ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності за ч.1ст.130 КУпАП і наклав адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 10200 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами терміном на 1 рік. При розгляді справи він присутній не був, про існування постанови не знав. Про існування постанови дізнався за місцем роботи, куди постанова надійшла на виконання. Копію постанови отримав 18.05.2018 року, після чого оскаржив її. 06.06.2018 року первинна профспілкова організація НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта», постановою № 29-1, надала згоду на його звільнення у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді. Вказані рішення стали підставою для видачі наказу операційного менеджера НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» від 06.06.2018р.№147 про припинення трудового договору з ОСОБА_1 та звільнення його з посади з 07.06.2018 р. згідно п.2 ст.40 КЗпП України, у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді. Наказ про звільнення вважає незаконним і таким, що підлягає скасуванню, оскільки він оскаржив постанову Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02.03.2018р. в апеляційному порядку, та 22.06.2018р. ця постанова була скасована, а провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1ст.130 КУпАП України. Враховуючи, що постанова Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02.03.2018р., на підставі якої його звільнили з роботи у зв`язку з виявленою невідповідністю, скасована, просив визнати наказ операційного менеджера НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» від 06.06.2018р.№147 про звільнення незаконним, поновити його на роботі та стягнути, враховуючи останні уточнення до позовної заяви, середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 112958,88 грн. станом на 12 червня 2019 року. Зазначив, що середній заробіток визначив шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді з 07.06.2018 р. по 12.06.2019 р. включно, становить 444,72 х 274 = 112958,88 грн.

11 липня 2018 року позовна заява прийнята та призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 26.07.2018 року, за клопотанням представника відповідача, до участі в справі залучено в якості третьої особи - Державну казначейську службу України.

1 серпня 2018 року до суду надійшов відзив ПАТ «Укрнафта» в особі НГВУ «Охтирканафтогаз» яким відповідач просить застосувати строки позовної давності для звернення до суду з заявою про вирішення трудового договору та відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому відповідач вважає, що звільнення проведено за наявності законних підстав та з дотриманням вимог трудового законодавства. Зазначає, що у квітні 2018 року, під час моніторингу судових справ в єдиному реєстрі, юридичною службою НГВУ «Охтирканафтогаз» було виявлено, що постановою Роменського міськрайсуду від 2 березня 2018 року ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності та накладено стягнення у виді штрафу та позбавлення права керувати транспортними засобами на 1 рік.4 квітня 2018 року НГВУ «Охтирканафтогаз» направило до суду заяву про видачу постанови суду, а 19 квітня 2018 року на адресу НГВУ надійшла постанова суду з відміткою, що вона набула чинності 23 березня 2018 року. 20 квітня 2018 року НГВУ «Охтирканафтогаз» звернулося з поданням про отримання згоди на звільнення працівника до голови первинної профспілкової організації НГВУ. Після виходу ОСОБА_1 з лікарняного на роботу, 5 червня 2018 року, йому було надано письмову пропозицію для працевлаштування в НГВУ «Охтирканафтогаз» на вакантні посади, на що він відмовився, про що свідчить його підпис. Крім цього, 5 червня 2018 року ОСОБА_1 було запропоновано надати письмові пояснення з питання позбавлення права керування транспортними засобами, однак ОСОБА_1 відмовився, також ОСОБА_1 був запрошений на засідання профкому. 6 червня 2018 року подав до профкому заяву, в якій просив провести засідання без його участі зазначивши причину неможливості бути присутнім, розгляд апеляційної скарги щодо нього. Ці обставини спростовують твердження позивача про повідомлення профспілкового комітету про оскарження постанови суду від 02.03.2018 року та прохання не надавати згоду на звільнення до апеляційного розгляду справи. Профспілкова організація НГДУ надала згоду на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 за п. 2 ст. 40 КЗпП України. 6 червня 2018 року видано наказ № 147 про припинення трудового договору з ОСОБА_1 , з яким останній був ознайомлений 7 червня 2018 року, однак від підпису про ознайомлення з наказом відмовився, також відмовився отримувати трудову книжку, про що складено відповідні акти. Цього ж дня, на адресу ОСОБА_1 надіслано копію наказу № 147 від 06.06.2018 року та пропозиція прибути до групи кадрових сервісів Охтирського регіону для одержання трудової книжки, або надати письмову згоду на відправлення її поштою. 7 червня 2018 року, при ознайомленні з наказом про припинення трудового договору ОСОБА_1 не повідомляв про те, що на розгляді в апеляційному суді знаходиться апеляційна скарга на постанову суду від 02.03.2018 року, та не просив відкласти розгляд питання про його звільнення до розгляду апеляційної скарги, а тому твердження позивача про дані обставини безпідставні (а.с.43-48).

17 вересня 2018 року закрито підготовче судове засідання і справу призначено до розгляду.

В судовому засіданні позивач підтримав позов і просив задоволити. Суду пояснив що його звільнили незаконно і просить щоб його поновили на робочому місці і виплатили кошти за вимушений прогул. Ще задовго до звільнення, коли він був на лікарняному, керівництво думало що він позбавлений прав. Проте він показував адміністрації копію водійського посвідчення. ОСОБА_2 , начальник колони, знав що він подав апеляційну скаргу. Він писав заяву і передавав у відділ кадрів, до заяви додавав копію виклику в апеляційний суд. Документи він передавав через відділ кадрів, який в Ромнах. Це він передавав десь за місяць до суду. 5 червня 2018 року в присутності всіх він говорив, що в нього виклик до апеляційного суду, але ОСОБА_2 сказав, що якщо він не хоче підписувати документи, то вони теж нічого не підпишуть. За два дні до звільнення в нього ніхто нічого не запитував щодо позбавлення водійського посвідчення. Заяву на профком він теж передавав через відділ кадрів і додавав копію водійського посвідчення. Ознайомлюватися з наказом про звільнення він відмовився тому що в нього був на руках виклик в апеляційний суд на 11 і він сказав, що його незаконно звільняють. Копію наказу йому не вручали. Копія наказу була ним отримана 13 червня. Коли позбавили водійського посвідчення він сам в ОСОБА_3 не повідомляв, навпаки його повідомив керівник про те що його позбавлено водійського посвідчення. В квітні він писав заяву на ім`я Матюшенка на профспілку і писав чому не прибув на профспілку і до цієї заяви подав копії повістки на апеляційний суд і передав у відділ кадрів у них на роботі в Ромнах. Кому саме він віддав документи, він не пам`ятає, там було на листочку написано кому передати документи, а саме Рубану. Поштою він ніяких заяв не надсилав. Перед звільненням йому дійсно пропонували інші посади, але вони йому не підійшли, так як в нього не було необхідних документів для того щоб робити на таких посадах. Йому не говорили, що він може навчатися, в нього вища освіта, він говорив хай дадуть роботу механіка. На лікарняному він був по п`ятницю. 7 червня йому вручали трудову книжку тоді коли приїхали звільняти, він відмовився від отримання трудової книжки. Відмовився отримувати трудову книжку, бо він говорив що в нього апеляційний суд. Він на сьогодні працює неофіційно водієм в м. Суми в приватного підприємця, прізвище здається ОСОБА_4 , він возить людей на маршрутці, по 17 маршруту. Працює там здається 3 місяць. В апеляційному суді Сумської області розгляді справи він був присутній. На роботі йому сказали про позбавлення прав десь через місяць. Після скасування постанови суду, він в НГВУ «Охтирканафтогаз» для поновлення на роботі не звертався. Наказ про звільнення йому зачитували в голос. На засідання профкому 6 червня він не поїхав тому, що не було в нього можливості туди поїхати. Якого саме числа його зупиняли працівники поліції він не пам`ятає, була ніч, дві години. Це було за мостом в Ромнах, біля повороту. Він їхав на автомобілі ЗІЛ з ним були два працівники, які працюють операторами в Анастасівці, він тоді возив проби на нафту. Його від керування не відстороняли. Після огляду в лікарні він поїхав відвіз людей і повернувся в гараж. Він звертався за отриманням довідки про заробіток до Плют, яка працює у відділі кадрів, в них, вона веде табель і він просив її щоб вона позвонила і попросила щоб йому передали документ про середню заробітну плату. Він на той час вже не працював. Вона при ньому телефонував і попросила, і вони прислали середню заробітну плату за 6 місяців.

Представник позивача підтримав заявлені вимоги та їх обґрунтування. Підтвердив обставини вказані в позовній заяві. Суду пояснив, що строк звернення до суду не пропущений, оскільки в день звільнення наказ не був вручений ОСОБА_1 , так як він заперечував щодо звільнення і просив розібратися з цією ситуацією. Лише 26.07.18 відбувся розгляд справи апеляційним судом Сумської області. Строк оскарження наказу про звільнення 30 днів з моменту отримання наказу про звільнення. Подання апеляційної скарги після набрання чинності постановою у справі про адмінправопорушення визначено загальними положеннями права і засадами розумності та справедливості. Такої норми в КУпАП немає. Апеляційний суд Сумської області не зупиняв виконання постанови щодо ОСОБА_1 Строк апеляційного оскарження постанови відносно ОСОБА_1 було поновлено апеляційним судом 22.06.18, при розгляді справи по суті. Чи вручали трудову книжку позивачу в день звільнення він не знає, так як при цих подіях він присутній не був. 7 червня 2018 року ОСОБА_1 вийшов на роботу, але його не допустили до роботи. Є визначена законом процедура виконання судових рішень, проте якби організація самостійно зробила запит про те чи дійсно надійшла апеляційна скарга, то вони б отримали інформацію. Вважав, що позивач може не визначати розмір заробітку за час вимушеного прогулу, в будь-якому випадку суд має самостійно визначити розмір стягнення за час вимушеного прогулу. Чи звертався ОСОБА_1 про поновлення на роботу після винесення рішення апеляційним судом він точно сказати не може, але така розмова була і позивач звертався усно, письмово не звертався. На усне звернення йому в НГВУ відмовили.

Представник відповідача - ПАТ «Укрнафта», Блінова С.О., позов не визнала. Просила застосувати строк позовної давності за їх заявою. Вважає, що відповідно до ст. 233 КЗпП перебіг позовної давності (1 місяць ) починається з 8 червня 2018 р. 09 липня 2018р. строк позовної давності закінчився. Позов поданий 10 липня 2018р., тому позивач мав подати клопотання про поновлення строку для звернення до суду. Додала, що 07 червня 2018 року позивачу вручалася трудова книжка і його ознайомлювали з наказом про звільнення. Позивач відмовився отримати наказ та трудову книжку і про це було складено відповідний акт. Відповідач дотримався вимог щодо вручення позивачу трудової книжки, проте позивач відмовився від її отримання. Постановою Роменського міськрайсуду від 02 березня 2018 року ОСОБА_1 притягнуто до адмін. відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП і накладено стягнення у виді штрафу з позбавленням права керувати транспортними засобами терміном на 1 рік. Відповідно листа суду від 19 квітня 2018 року постанова відносно ОСОБА_1 набрала законної сили 23 березня 2018 року. Строк подання апеляційної скарги на постанову, відповідно ст. 294 КУПАП, складає 10 днів з дня винесення постанови суду. Строк може бути поновлений. Нормами КУпАП не передбачено, що подання апеляційної скарги на постанову, після того, як постанова набула чинності, тягне визнання постанови такою, яка не підлягає виконанню. Звільнення ОСОБА_1 . проведено з дотримання норм КЗпП України. З огляду на те, що рішення про позбавлення ОСОБА_1 прав керування набуло чинності, він не міг виконувати обов`язки водія. Наявність водійського посвідчення у ОСОБА_5 , за таких обставин, може вважатися лише невиконанням органами національної поліції своїх повноважень. Отже звільнення за ст. 40 КЗпП України мао похідний характер від постанови Роменського міськрайсуду. Апеляційний суд дію постанови не зупиняв. З 23 березня до 22 червня 2018 року постанова щодо ОСОБА_1 була чинною і звільнення позивача було проведено на підставі і в межах норм чинного законодавства. Крім того, права позивача відповідачем не порушені. Також позивач не звертався до адміністрації з питанням поновлення його на роботі. Крім того, відповідачем дотримані вимоги чинного законодавства так як адміністрація зверталася до профспілкової організації для отримання згоди на звільнення позивача. Так як позивач перебував на лікарняному, відбулося засідання профкому щодо вирішення питання звільнення ОСОБА_5 Позивач був запрошений на засідання профкому, але він надав заяву про відмову від участі в засіданні і не повідомив профком, що він оскаржує постанову Роменського міськрайонного суду. Згода профкому на звільнення була надана. Перед звільненням ОСОБА_1 пропонувалися вакантні посадив в НГВУ, які не пов`язані з керуванням ТЗ, проте позивач відмовився від такої роботи. ОСОБА_1 нікому не повідомляв про оскарження рішення суду першої інстанції. Підставою для звільнення є рішення суду, а тому відповідач не міг вплинути на обставини, які стали підставою для звільнення. Оскільки ОСОБА_6 не мав законних підстав виконувати свої трудові функції відповідач повинен був звільнити його з роботи як передбачено законодавством. Звільнення позивача за ч.2 ст. 40 КЗпП України проведено за наявності рішення про позбавлення водійського посвідчення. Вимога про стягнення середнього заробітку задоволенню не підлягає, так як ч.6 ст.1176 ЦК України визначає що в таких випадках шкода відшкодовується державою. Також, позивачем не надано доказів на підтвердження надання правової допомоги детального розрахунку та опису виконаних дій. Просить застосувати строк позовної давності і відмовити в задоволенні позову повністю. Відповідаючи на питання зазначила, що наказ про звільнення вручався позивачу 07 червня 2018 року, де, коли і як можуть пояснити свідки. Позивач був на лікарняному тривалий час - до 1 червня 2018 року. Коли саме ОСОБА_1 отримав наказ про звільнення вона сказати не може. Знає, що направляли наказ поштою - 7 червня 2018 року, отримав він його, якщо не помиляється, 13 червня 2018 року, це вбачається з повідомлення яке додане до відзиву. В матеріалах справи є пропозиція від 5 червня 2018 року зайняти вакантні посади в НГВУ. Коли ОСОБА_6 відмовлявся від іншої роботи вона особисто не була, але ті хто вручав повідомляли, що ОСОБА_6 не говорив про оскарження рішення суду. Постанова суду відносно ОСОБА_1 була чинна до 22 червня 2018 року. Виконання постанови про позбавлення спеціального права регламентується інструкцією для органів нацполіції № 95, розділ 11, та ст. 317 КУпАП. Чи зверталися вони до органів нацполіції з приводу виконання постанови суду вона пояснити не може. Чи вилучене посвідчення водія у ОСОБА_1 , чи ні, - не має значення, оскільки він в будь-якому випадку не мав права керувати транспортними засобами. Постанова обов`язкова для них з моменту набрання чинності рішенням суду. Питання вилучення водійського посвідчення вони на той час не досліджували. Середньоденний заробіток Гері в розмірі 292,67 грн. вони не визнають, тому що вони не визнають позов в повному обсязі. Який середньоденний заробіток ОСОБА_1 вона повідомити не може, так як на сьогодні підприємство довідку не готувало.

Представник третьої особи Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, письмових пояснень на позов не надав.

Свідок ОСОБА_2 суду показав, що він працює начальником автомобільної колони ПАТ «Укрнафта», з ОСОБА_1 в нього стосунки робочі, спілкувалися на роботі. Десь в лютому чи березні 2018 року до них з групи кадрових сервісів надійшла постанова суду про позбавлення ОСОБА_1 посвідчення водія. Також передавали лист про наявність іншої роботу в НГВУ, з яким ознайомлювали ОСОБА_1 Йому пропонувалися вакантні посади. Що саме пояснював ОСОБА_1 він не пам`ятає, письмових пояснень не відбирали. Які події пов`язані з ОСОБА_6 відбувалися 5-8 червня 2018 року він точно не пам`ятає. Було що приїздили ознайомлювали ОСОБА_7 з наказом про звільнення, напередодні цього дня було засідання профкому про звільнення ОСОБА_5 Пояснень щодо водійського посвідчення ОСОБА_1 ніяких не давав. Особисто йому ОСОБА_1 лише в лютому березні 2018 року говорив, що посвідчення водія в нього не вилучено. В червні він не запитував у ОСОБА_5 про вилучення водійського посвідчення. На скільки він пам`ятає, то з березня до дня звільнення ОСОБА_1 на роботу не виходив. З наказом про звільнення ОСОБА_1 приїздила інспектор - Гончаренко Н.І. Акт від 5.06. про відмову водія Гері про надання пояснень про відмову від дачі пояснень щодо вилучення посвідчення водія він точно не пам`ятає. Акт про відмову від ознайомлення ОСОБА_5 з наказом про звільнення складався зранку. Наказ оголошувала ОСОБА_8 , в його кабінеті. Як саме відбувалися ті події він точно не пам`ятає. Чи вручали ОСОБА_1 того дня копію наказу, він не пам`ятає. В день звільнення трудову книжку привозили і пропонували отримати ОСОБА_1 , але він відмовився. Які були пояснення ОСОБА_1 при відмові, він точно не пам`ятає. Знає напевно, що ОСОБА_6 не погодився з наказом, але що саме пояснював ОСОБА_9 він не пам`ятає, ніяких документів той передавати в ОСОБА_3 його не просив. Того дня, після ознайомлення з наказом про звільнення, ОСОБА_1 він не бачив. Від ОСОБА_1 була лише заява на профспілковий комітет, яку він давав в день засідання профкому. На засіданні профкому, де він був присутнім як голова цехового профспілкового комітету, питання про те, що подана апеляція на постанову суду, не досліджувалося, тому що офіційних документів з цього приводу, ОСОБА_1 надано не було. Про апеляційне оскарження саме постанови суду, якою його позбавлено права керування, позивач не повідомляв, і на засіданні профкому він присутній не був. Питання про звільнення розглядалося на засіданні спільного профкому всього НГВУ. На засіданні його заслухали і він розповідав про ситуацію, що сталася з ОСОБА_1 відповідаючи на питання повідомив, що не пам`ятає як ОСОБА_6 складав заяву про проведення засідання профкому без його участі. Чи обговорювали на засідання профкому питання щодо наявності водійського посвідчення у ОСОБА_1 , він точно не пам`ятає. Копія посвідчення, мабуть, була залучена до заяви. Про наявність рішення суду про позбавлення Гері водійського посвідчення йому стало відомо або в кінці лютого або на початку березня від керівництва. Коли йому стало відомо про рішення суду, він намагався перевірити у Гері наявність посвідчення, але ОСОБА_6 на роботі не з`являвся більше 2 місяців. Чи показував ОСОБА_6 оригінал посвідчення водія в червні 2018 року він не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_10 суду показала, що вона працює в ПАТ «Укрнафта», група кадрових сервісів Охтирського регіону, фахівець. Позивача вони ознайомлювали з наказом про звільнення і вручали трудову книжку, це було 07 червня 2018 року. Того дня вранці вона прибула в Ромни в кабінет начальника місцевого підрозділу. ОСОБА_6 відмовився отримувати наказ і вона оголосила йому наказ усно. ОСОБА_6 відмовся від всіх підписів. Вона з собою мала і книгу видачі трудових книжок. ОСОБА_6 в той час не повідомляв про те, що буде розглядатися апеляційна скарга на постанову суду по ньому. Вона пропонувала показати посвідчення водія, але ОСОБА_6 не показав. Коли прийшов ОСОБА_6 вона представилася і повідомила що привезла наказ про його звільнення. ОСОБА_6 сказав, що він відмовляється від будь-яких підписів, вона зачитала йому всі документи. Про те чому він не погоджується з наказом ОСОБА_6 нічого не пояснював. ОСОБА_6 їй погрожував. Наказ готувала вона. Рішення профкому про згоду на звільнення було. При підготуванні наказу вона не перевіряла чи виконано рішення суду, для звільнення було рішення профкому та рішення суду. Інформація про позбавлення ОСОБА_11 . водійського посвідчення надійшла з юридичної служби. Пояснення особи щодо звільнення не було, він відмовився від надання будь-яких пояснень. Копію наказу ОСОБА_6 не просив, коли йому направили копію наказу вона не знає. Хто цим займався вона не знає. Пропозицію зайняти іншу посаду ініціювало їх керівництво. Акт від 05.06.18 про відмову дати пояснення щодо позбавлення водійського посвідчення вона не бачила, але начальник їй повідомляв про це. Наказ про звільнення готувати їй сказало керівництво, коли саме це було вона не пам`ятає, але це десь напередодні.

Свідок ОСОБА_12 пояснив суду, що працює механіком УТ ПАТ «Укрнафта», разом з ОСОБА_6 працював до звільнення останнього. Він не має відношення до звільнення ОСОБА_5 Коли ОСОБА_6 спілкувався з керівництвом, він особисто присутнім не був. ОСОБА_6 йому говорив, що прийшли на пошту якісь документи і ОСОБА_6 відпрошувався у нього, щоб отримати ці документи з пошти. ОСОБА_6 не говорив йому що він оскаржує постанову суду про позбавлення його водійського посвідчення. В його обов`язки входить ведення техдокументації, ремонти. Тоді коли ОСОБА_6 відпрошувався на пошту, він був на ремонті, тому до нього і звертався за дозволом. Він чув про те що ОСОБА_6 був позбавлений водійського посвідчення, про це він чув від начальника колони. ОСОБА_6 коли відпрошувався на пошту говорив, що треба забрати з пошти якісь документи поштове відправлення. Які саме документи треба отримати ОСОБА_6 не пояснював.

Як вбачається з матеріалів наданих сторонами, наказом № 14 від 30.01.2007р. ОСОБА_1 був прийнятий на роботу водієм автотранспортних засобів до ЦТТ НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» (а.с.49).

Постановою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02.03.2018р. ОСОБА_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1ст.130 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 10200,00 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами терміном на 1 рік (а.с.7).

Листом від 10.04.2018р. №585/793/18 Роменський міськрайонний суд Сумської області повідомив відповідача про те, що постанова суду відносно ОСОБА_1 за ч.1ст.130 КУпАП набрала законної сили 23 березня 2018 року (а.с.53,54).

20 квітня 2018 року в.о. начальника НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» звернувся до первинної профспілкової організації НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» з поданням про отримання згоди на звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що останній притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1ст.130 КУпАП та накладено стягнення з позбавленням права керування транспортними засобами терміном на 1 рік, а трудова функція водіїв може виконуватися лише за наявності документа, виданого відповідним органом державного регулювання в сфері відповідного виду транспорту(а.с.55).

Постановою № 29-1 від 06.06.2018 р. первинна профспілкова організація НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта», розглянувши подання надала згоду на розірвання договору з ініціативи власника, або уповноваженого ним органу, з ОСОБА_1 , водієм автотранспортних засобів АК-4 цеху технологічного транспорту, за п.2 ст.40 КЗпП України (розірвання трудового договору у зв`язку з невідповідністю працівника виконуваній роботі) (а.с.63).

Засідання профкому відбувалось за відсутності ОСОБА_1 , який подав заяву про розгляд питання щодо розірвання з ним трудового договору за п.2ст.40 КУпАП без його участі та без участі його представника (а.с.65-67).

Від дачі пояснень, з приводу позбавлення Роменським міськрайонним судом ОСОБА_1 права керування транспортними засобами, останній відмовився (а.с.56).

05.06.2018р. ОСОБА_1 відмовився від працевлаштування в НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» на запропоновані вакантні посади (а.с.59).

Наказом організаційного менеджера НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» від 06.06.2018р. ОСОБА_1 звільнений з посади водія автотранспортних засобів (ЗІЛ 1гр.3,0-5,0тн) цеху технологічного транспорту АК-4 за пунктом 2ст.40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді. Підставою для цього стали постанова ППО НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» №29-1 від 06.06.2018р. та лист Роменського міськрайонного суду Сумської області №585/793/18/2018 від 10.04.2018р. (а.с.6;50).

Від ознайомлення під підпис з наказом № 147 від 06.06.2018р. «Про звільнення» за п.2ст.40 КЗпП України та отримання трудової книжки ОСОБА_1 відмовився (а.с.51,52).

07.06.2018 р. на адресу проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 направлено копію наказу №147 від 06.06.2018р. «Про звільнення» за п.2ст.40 КЗпП України та запропоновано з`явитись до групи кадрових сервісів Охтирського регіону для одержання трудової книжки або надання згоди на відправлення її поштою (а.с.57). Це відправлення ОСОБА_1 отримав 13.06.2018 р. (а.с.58).

Постановою Апеляційного суду Сумської області від 22.06.2018р. ОСОБА_1 поновлено строк на подачу апеляційної скарги на постанову судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02.03.2018 року, задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02.03.2018 року і провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. Зі змісту рішення апеляційного суду вбачається, що постанова Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02.03.2018р. скасована у зв`язку з виявленими протиріччями в даті виявлення адміністративного правопорушення (01.02.2018р.) та даті проведення медичного огляду на виявлення стану наркотичного сп`яніння (11.02.2018р.), зазначеній у висновку, що викликало в апеляційного суду сумніви у правдивості інформації, зазначеної в протоколі про адміністративне правопорушення, які усунути апеляційний суд процесуальної можливості не вбачав (а.с.8-9).

Повісткою, яка була сформована 04.06.2018р., ОСОБА_1 був викликаний до апеляційного суду Сумської області на 08:30 год. 22.06.2018р. в справі про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого за ч.1ст.130 КУпАП. (а.с.10).

Наведені факти свідчать, що між сторонами виник трудовий спір щодо правомірності звільнення, поновлення на роботі та виплати заробітку за час вимушеного прогулу. При вирішенні спору суд виходить, з норм чинного законодавства, які регулюють трудові правовідносини.

Згідно зі статтею 43 Конституції України право на працю визнається за кожною людиною і становить собою можливість заробляти на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку погоджується.

Стаття 21 КЗпП України закріплює рівність трудових прав громадян України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Зі змісту п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» вбачається, що при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків. Не можна визнати законним звільнення з цих підстав лише з мотивів відсутності спеціальної освіти (диплома), якщо відповідно до чинного законодавства наявність її не є обов`язковою умовою виконання роботи, обумовленої трудовим договором. Проте у випадках, коли згідно з законодавством виконання певної роботи допускається після надання в установленому порядку спеціального права (водії автомобільного та електротранспорту тощо), позбавлення цього права може бути підставою для звільнення працівника з мотивів невідповідності займаній посаді або виконуваній роботі з додержанням правил ч. 2 ст. 40 КЗпП.

Відповідно ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбаченого п.2 ст.40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

П.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43(1) КЗпП України.

Відповідно статті 317 КУпАП, постанова про позбавлення права керування транспортними засобами виконується посадовими особами органів Національної поліції, зазначеними у пунктах 2-4 частини другої статті 222 цього Кодексу.

Згідно з п.12 Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом №1395 МВС України від 07.11.2015р. та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.11.2015р. №1408/27853, у разі надходження постанови суду про позбавлення водія права керування транспортним засобом, якщо посвідчення водія не вилучено, уповноважена особа відповідного підрозділу поліції у триденний строк надсилає за місцем проживання (перебування) особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, повідомлення про позбавлення права керування, у якому зазначає реквізити винесеної судом постанови, а також інформацію про необхідність прибуття до підрозділу поліції у визначений строк для здавання посвідчення водія. Якщо водій, посвідчення якого підлягає вилученню, не з`являється протягом місячного строку, дані про серію та номер посвідчення водія вносяться уповноваженою особою підрозділу поліції до автоматизованого обліку. У випадку виявлення посвідчення водія, яке підлягає вилученню, працівник поліції складає акт вилучення посвідчення водія (додаток 9) із зазначенням підстав такого вилучення. Акт складається у двох примірниках, один з яких вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Відповідно п. 2 Положення «Про порядок видачі посвідчень водія та допуску

громадян до керування транспортними засобами», затвердженого постановою КМУ від 08.05.1993 оку № 340 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 ?. № 511) для допуску водія до роботи у нього має бути водійське посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії (п. 2 Положення № 511).

Згідно ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» водій під час керування транспортним засобом повинен мати при собі посвідчення водія.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, покази свідків, дослідивши докази зібрані у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок їх у сукупності, суд дійшов висновку, що позов не обґрунтований і задоволенню не підлягає.

Так, доводи сторони позивача стосовно незаконності його звільнення складаються з трьох аспектів. По-перше, на думку позивача роботодавець не мав права звільняти його у період оскарження постанови Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02.03.2018р., яка стала підставою його звільнення. По-друге, посвідчення водія поліція в нього не вилучала, а тому, на думку позивача, він мав право керувати транспортними засобами. По-третє, 22.06.2018р. апеляційний суд скасував постанову Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02.03.2018 р.

В той же час, такі доводи позивача спростовуються встановленими судом обставинами, а саме:

1) позивач не довів у встановленому законом порядку ту обставину, що він повідомляв роботодавця що постанова суду про притягнення його до адміністративної відповідальності оскаржена до суду вищої ланки, у визначеному законом порядку, оскільки а) пояснення з цього приводу ОСОБА_1 не надав, що підтверджено відповідним актом, б) письмових доказів на адресу відповідача не надсилав, що доводиться відсутністю з цього приводу доказів, в) позиція представника позивача з цього приводу, що відповідач мав би самостійно переконатися в наявності апеляційної скарги, не ґрунтується на нормах чинного законодавства, і з`ясування вказаних обставин не є обов`язком роботодавця, натомість позивач, який мав на той час представника, мав можливість належним чином повідомити відповідача про обставини, які фактично склалися;

2) ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» не підлягає формальному тлумаченню, виходячи лише з «букви закону», як тлумачить її сторона позивача - що наявність не вилученого посвідчення водія, не позбавляє ОСОБА_1 права виконувати професійні обов`язки водія. В даному випадку, на час звільнення ОСОБА_1 був позбавлений права керування транспортними засобами строком на 1 рік. Постанова суду з цього приводу була чинна, оскільки апеляційний суд поновив строк апеляційного оскарження, і лише після цього прийняв рішення по суті. Відповідно, станом на час звільнення, ОСОБА_1 правомірно вважався таким, що позбавлений водійських прав за рішенням суду і офіційно керувати транспортними засобами не мав права. При цьому, слід відмітити що за керування транспортним засобом особою позбавленою такого права передбачена відповідальність ч.4 ст.126 КУпАП.

3) скасування апеляційним судом постанови суду про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності з позбавленням права керування транспортними засобами, не може бути визнана судом самодостатньою підставою для скасування наказу про припинення трудового договору, яким ОСОБА_1 звільнений з роботи, оскільки на час звільнення останнього, відповідач не знав і не міг знати, що рішення суду буде скасовано, а відповідно діяв правомірно.

У зв`язку з характером трудових обов`язків ОСОБА_1 , наявність чинного рішення суду про позбавлення його права керування транспортними засобами, навіть за умови, що посвідчення водія поліція не вилучала, не давало роботодавцю права допустити його до роботи. Твердження позивача, що лише в квітні 2018 року він довідався від роботодавця про наявність постанови Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02.03.2018р., якою до нього застосовано захід стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами і після цього почав її оскаржувати та висловлювати свою незгоду із можливим звільненням, не даючи жодних пояснень, не є достатнім заходом підтвердження того, щоб продемонструвати, що позивач робив все можливе для реалізації свого права на працю з належною повагою до прав та інтересів НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта». Враховуючи, що ОСОБА_1 знав про складання відносно нього протоколу за ч.1 ст.130 КУпАП, однак не цікавився про наслідки його розгляду, аж до часу як про це довідався роботодавець та постало питання його звільнення, враховуючи набрання постановою законної сили, суд приходить до висновку, що рішення роботодавця про розірвання трудового договору з ОСОБА_1 за п.2 ст.40 КЗпП України, за обставин які склалися на час винесення наказу, було виправданим. На думку суду, відсутність письмових пояснень ОСОБА_1 з приводу позбавлення його права керування транспортними засобами, відмова від дачі пояснень на засіданні профкому та відмова від зайняття іншої вакантної посади, відсутність у роботодавця інформації про оскарження постанови Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02.03.2018р. та часові межі розгляду справи апеляційним судом, не дали можливості роботодавцю обрати менш обтяжливий для позивача захід ніж звільнення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази та даючи їм оцінку, суд приходить до висновку, що звільнення позивача проведено без порушення вимог чинного законодавства, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору та поновлення ОСОБА_1 на роботі, вимога про стягнення середнього заробітку, яка є похідною, задоволенню не підлягає.

З огляду на вказане, не підлягає задоволенню і вимога позивача про стягнення судових витрат.

Враховуючи, висновок суду про відмову в задоволення позову по суті, підстави для застосування строків позовної давності відсутні.

Керуючись ст.ст. 10, 12,13, 18, 81, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта», третя особа: Державна казначейська служба України про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення в порядку передбаченому п. 15.5.) Перехідних положень ЦПК України. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: підпис...

Копія вірна:

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ В. О. Шульга