У Х В А Л А

20 червня 2019 року

м. Київ

Справа № 757/43785/18-ц

Провадження № 14-310 цс 19

Велика Палата Верховного Суду у складі

судді-доповідача Гудими Д. А.,

суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г .

ознайомилася з матеріалами справи за позовом Компанії «TEAMTREND LIMITED» (далі також - позивач) до Акціонерного товариства Комерційного банку (далі також - АТ КБ) «Приватбанк», Національного банку України (далі також - НБУ), ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю (далі також - ТзОВ) «Редакція газети «Закон і Бізнес», треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: на стороні позивача - ОСОБА_4 , Компанія «COLLYER LIMITED», Компанія «TRADE POINT AGROLIMITED», на стороні відповідачів - Міністерство фінансів України, про визнання бездіяльності незаконною, визнання інформації недостовірною та такою, що порочить ділову репутацію,

за касаційною скаргою позивача на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року й

в с т а н о в и л а:

у жовтні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати незаконною бездіяльність НБУ, яка полягала у тому, що він не спростував недостовірну інформацію щодо участі позивача у шахрайських схемах, яка порочить його ділову репутацію;

- визнати незаконною бездіяльність АТ КБ «Приватбанк», яка полягала у тому, що він не спростував недостовірну інформацію щодо участі позивача у шахрайських схемах, яка порочить його ділову репутацію;

- визнати недостовірною та такою, що порочить ділову репутацію позивача, інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 ТзОВ «Редакція газети «Закон і Бізнес» у статті ОСОБА_3 «ІНФОРМАЦІЯ_2» в електронному вигляді на сайті щотижневої газети «Закон і Бізнес » інтернет-ресурсу zib.com.ua;

- зобов`язати ТзОВ «Редакція газети «Закон і Бізнес », веб-сайт zib.com.ua не пізніше п`яти днів з дня набрання судовим рішенням законної сили спростувати поширену недостовірну інформацію шляхом опублікування тексту резолютивної частини рішення суду у цій справі на веб-сайті zib.com.ua.

Мотивував позов такими обставинами:

- у ІНФОРМАЦІЯ_1 в електронному виданні газети «Закон і Бізнес», розміщеної на веб-сайті zib.com.ua, був опублікований цикл статей ОСОБА_3 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3»;

- в одній зі статей з назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2» ОСОБА_3 зазначив про незаконне кредитування АТ КБ «Приватбанк» низки компаній-нерезидентів України, у тому числі позивача, про участь останнього у шахрайських схемах та у «Приват-піраміді»;

- ця поширена інформація не відповідає дійсності та порочить ділову репутацію позивача;

- оскільки стаття ОСОБА_3 «ІНФОРМАЦІЯ_2» розповсюджена в електронному виданні щотижневої газети «Закон і Бізнес», належними відповідачами у цій справі є автор статті та ТзОВ «Редакція газети «Закон і Бізнес»;

- слід застосувати приписи пунктів 9, 12, 15 і 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - постанова Пленуму ВСУ № 1);

- будь-які висловлювання щодо позивача та його уповноважених осіб у стверджувальній формі про їх винуватість у вчиненні злочину, як про це вказано у статті «ІНФОРМАЦІЯ_2», до ухвалення судом обвинувального вироку є порушенням презумпції невинуватості;

- не відповідають дійсності твердження автора статті про те, що позивач брав участь у шахрайській схемі, внаслідок якої АТ КБ «Приватбанк» втратило активи, що були передані на підставі кредитних договорів та які не мали належного забезпечення;

- НБУ та АТ КБ «Приватбанк» до часу націоналізації цього банку державою в особі Міністерства фінансів України не заявляли про наявність проблем, які висвітлені у циклі статей ОСОБА_3 , а тому мали спростувати недостовірну інформацію, вказану у цих статтях, але цього не зробили. Внаслідок описаної бездіяльності НБУ та АТ КБ «Приватбанк» у пресі звинувачують позивача в шахрайських схемах, що порочить його ділову репутацію перед партнерами і негативно впливає на його ділову активність.

10 жовтня 2018 року Печерський районний суд міста Києва постановив ухвалу про закриття провадження у справі.

Мотивував ухвалу так:

- відповідно до пункту 14 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України вимоги позивача до АТ КБ «Приватбанк», НБУ, ТзОВ «Редакція газети «Закон і Бізнес» треба розглядати за правилами господарського судочинства;

- позивач необґрунтовано, штучно об`єднав позовні вимоги з метою зміни підсудності та завідомо безпідставно, штучно залучив фізичну особу співвідповідачем.

29 листопада 2018 року Київський апеляційний суд ухвалив постанову, якою залишив без змін ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2018 року.

Мотивував постанову так:

- належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту. Позивач має встановити вказаних осіб і зазначити їх у позовній заяві з наданням відповідного обґрунтування таких посилань. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщений зазначений інформаційний матеріал (пункт 12 постанови Пленуму ВСУ № 1);

- позивач зазначив ОСОБА_3 співвідповідачем і вказав адресою його місця проживання (місцезнаходження) юридичну адресу ТзОВ «Редакція газети «Закон і Бізнес», не обґрунтувавши, як зазначеного у статті ОСОБА_3 вдалося ідентифікувати саме як ОСОБА_3 , чи є така особа та де вона знаходиться;

- вимогу про зобов`язання спростувати інформацію позивач заявив лише до ТзОВ «Редакція газети «Закон і Бізнес», а вимоги про визнання бездіяльності незаконною - також до АТ КБ «Приватбанк» і НБУ. З огляду на суб`єктний склад спір слід розглядати за правилами господарського судочинства;

- необґрунтованими є доводи позивача про те, що суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі, фактично спростував свої ж висновки, сформульовані в ухвалі про відкриття провадження, оскільки процедура закриття провадження у справі визначає наслідки встановлення порушення правил юрисдикції, допущених при відкритті провадження.

17 грудня 2018 року позивач подав касаційну скаргу. Просить скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Мотивує касаційну скаргу так:

суд першої інстанції не провів підготовчого судового засідання та не вчинив дій, передбачених частиною другою статті 197 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, тоді як апеляційний суд не проаналізував доводи апеляційної скарги у цій частині;

суд першої інстанції не повідомив представника позивача про розгляд справи, а на сайті суду була вказана неправдива інформація щодо часу, на який у цій справі призначене судове засідання;

суд першої інстанції не відклав розгляд справи, незважаючи на відсутність відомостей про вручення відповідачам повідомлень про дату, час і місце судового засідання;

суд міг закрити провадження у справі виключно за наслідками проведення підготовчого судового засідання згідно зі статтею 197 ЦПК України та з дотриманням порядку, встановленого статтею 198 цього кодексу;

висновок апеляційного суду про штучне зазначення фізичної особи співвідповідачем у справі є припущенням, яке не ґрунтується на доказах;

наявність серед відповідачів фізичної особи, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, вказує на те, що справу треба розглядати за правилами цивільного судочинства незалежно від того, що інші відповідачі є юридичними особами. Позивач звертає увагу на постанови Апеляційного суду міста Києва від 13 червня 2016 року у справі № 757/64933/17-ц та Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 569/2749/15-ц;

суди першої й апеляційної інстанцій порушили статтю 55 Конституції України та статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Таке порушення обґрунтовує висновками Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішеннях від 17 січня 1970 року у справі «Делькур проти Бельгії» («Delcourt v. Belgium», заява № 2689/65) та від 4 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» («Bellet v. France», заява № 23805/94).

21 грудня 2018 року Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження.

18 січня 2019 року НБУ подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити оскаржені судові рішення без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Мотивував відзив так:

- позивач не довів, що ОСОБА_3 є реальною особою й автором інформації, яку позивач просить визнати недостовірною;

- автор статті - невідомий; його особу та місце проживання неможливо встановити;

- спір виник між юридичними особами, а тому його слід розглядати за правилами господарського судочинства;

- 22 листопада 2017 року Печерський районний суд міста Києва постановив ухвалу, якою відмовив у відкритті провадження у справі № 757/64116/17-ц за аналогічним позовом позивача до АТ КБ «Приватбанк», НБУ, ОСОБА_3 , ТзОВ «Редакція газети «Закон і Бізнес», за участю третьої особи - Міністерства фінансів України - про захист ділової репутації, оскільки вважав, що справу не можна розглядати за правилами цивільного судочинства. Позивач вказану ухвалу не оскаржив, і вона набрала законної сили. Звертає увагу на принцип правової визначеності, що передбачає дотримання національними судами принципу остаточності судового рішення (res judicata);

- доводи касаційної скарги спрямовані на переоцінку доказів у справі та на встановлення її фактичних обставин; тому касаційний суд не може взяти їх до уваги;

- обґрунтовує висновками ЄСПЛ у рішеннях від 24 липня 2003 року у справі «Рябих проти Росії» («Ryabykh v. Russia», заява № 52854/99), від 9 червня 2011 року у справі «Желтяков проти України» («Zheltyakov v. Ukraine», заява № 4994/04), від 6 листопада 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» («Sovransavto Holding v. Ukraine», заява № 48553/99), від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява № 4909/04), від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» («Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03), від 2 листопада 2006 року у справі «Нєлюбін проти Росії» («Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

18 січня 2019 року АТ КБ «Приватбанк» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити останню без задоволення, а оскаржені рішення - без змін.

Мотивує відзив так:

- позивач всупереч пункту 12 постанови Пленуму ВСУ № 1 та пункту 2 частини третьої статті 175 ЦПК України не встановив особу ОСОБА_3 та не визначив його місце проживання/перебування, що виключає можливість визнання ОСОБА_3 належним відповідачем у цій справі;

- позивач не долучив до позовної заяви докази, що могли би свідчити про те, що адреса ОСОБА_3 , вказана у позовній заяві, є його місцем проживання/перебування, не вказав, які він вчинив дії для визначення вказаної адреси та не навів правові підстави для зазначення юридичної адреси ТзОВ «Редакція газети «Закон і Бізнес» як адреси місця проживання/перебування ОСОБА_3 ;

- у мережі Інтернет та у загальнодоступних базах даних відсутня інформація, яка би дозволила ідентифікувати автора статті « ОСОБА_3 » як ОСОБА_3 ;

- ураховуючи неможливість встановлення особи ОСОБА_3 та місця його проживання, позивач повинен був зазначити відповідачем лише власника веб-сайта;

- про безпідставне та штучне залучення ОСОБА_3 як відповідача вказує й те, що позивач всупереч пункту 4 частини третьої статті 175 ЦПК України не пред`явив до нього будь-яких вимог;

- позивач порушив правила об`єднання позовних вимог, оскільки вимога до АТ КБ «Приватбанк» не є похідною від вимоги про захист ділової репутації;

- вимога до АТ КБ «Приватбанк» має розглядатися за правилами господарського судочинства та не могла бути об`єднана в одне провадження з іншими вимогами з огляду на частину четверту статті 188 ЦПК України. Обґрунтовує висновками Верховного Суду України у постановах від 22 березня 2017 року у справі №6-2852цс16, від 1 березня 2017 року у справі №6-923цс16, від 24 лютого 2016 року у справі №6-1009цс15, від 17 лютого 2016 року у справі №6-1965цс15, від 18 листопада 2015 року у справі №6-1737цс15.

- необґрунтованими є доводи касаційної скарги щодо порушення національними судами статті 55 Конституції України та статті 6 Конвенції.

13 травня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду призначив справу до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи.

22 травня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до частини шостої статті 403 ЦПК України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду у всіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції.

З огляду на те, що у касаційній скарзі є доводи щодо порушення правил суб`єктної юрисдикції, Велика Палата Верховного Суду приймає справу до розгляду.

У відзиві на касаційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» також просить розглядати справу за участю його представників.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Таким чином, розгляд цивільної справи у суді касаційної інстанції у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи є загальним правилом, визначеним у ЦПК України. І лише у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Велика Палата Верховного Суду перевіряє в межах касаційної скарги у цій справі аргументи про порушення судами норм процесуального права, не може встановлювати обставини справи, збирати та перевіряти докази і надавати їм оцінку.

ЄСПЛ неодноразово висловлювався з приводу відсутності публічних слухань у судах касаційної інстанції. Вочевидь, «публічний характер провадження у судових органах, згаданих у пункті 1 статті 6 [Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)] (статті 6-1), захищає учасників справи від здійснення правосуддя таємно, поза контролем громадськості та є також одним із засобів збереження довіри до судів вищих і нижчих ланок. Публічність через прозорість, яку вона надає правосуддю, сприяє досягненню мети пункту 1 статті 6, а саме справедливому судовому розгляду, гарантія якого є одним із основних принципів будь-якого демократичного суспільства у сенсі Конвенції» (рішення від 8 грудня 1983 року у справі «Аксен проти Німеччини»(«Axen v. Germany», заява № 8273/78, § 25).

Проте публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку, зокрема і в суді касаційної інстанції. Так, у вказаній справі зазначена гарантія була забезпечена у судах першої й апеляційної інстанцій. Зокрема тому ЄСПЛ не визнав порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції відсутність публічного розгляду у Федеральному суді Німеччини, який, як і Верховний Суд в Україні, вирішував винятково питання права (рішення у справі «Аксен проти Німеччини», § 28).

Крім того, у рішенні від 25 квітня 2002 року ЄСПЛ визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Варела Ассаліно проти Португалії» («Varela Assalino v. Portugal», заява № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права, а саме тлумачення норм Цивільного кодексу.

ЄСПЛ вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання.

Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Велика Палата Верховного Суду створила учасникам процесу у справі № 757/43785/18-цналежні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, в яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

З огляду на вказане, а також беручи до уваги те, що АТ КБ «Приватбанк» висловило ставлення до касаційної скарги у відзиві на неї, справу слід розглядати без повідомлення та виклику учасників справи. Тому Велика Палата Верховного Суду відмовляє у задоволенні клопотання цього відповідача.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (частина одинадцята статті 272 ЦПК України).

Керуючись частиною тринадцятою статті 7, частиною першою статті 402, частиною шостою статті 403 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а :

1. Прийняти до розгляду справу за позовом Компанії TEAMTREND LIMITED до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», Національного банку України, ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Редакція газети «Закон і Бізнес», треті особи на стороні позивача: ОСОБА_4 , Компанія COLLYER LIMITED, Компанія TRADE POINT AGROLIMITED, третя особа на стороні відповідачів: Міністерство фінансів України про визнання бездіяльності незаконною, визнання інформації недостовірною та такою, що порочить ділову репутацію за касаційною скаргою Компанії TEAMTREND LIMITED на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року.

2. Призначити справу до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами на 10 липня 2019 року у приміщенні Верховного Суду за адресою: м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8.

3. Відмовити Акціонерному товариству Комерційному банку «Приватбанк» у задоволенні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні за участю його представників.

4. Надіслати учасникам справи копії цієї ухвали для відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Д. А. Гудима
Судді:Н. О. АнтонюкО. С. Золотніков
Т. О. АнцуповаВ. С. Князєв
С. В. БакулінаЛ. М. Лобойко
В. В. БританчукН. П. Лященко
Ю. Л. ВласовО. Б. Прокопенко
М. І. ГрицівВ. В. Пророк
В. І. ДанішевськаВ. Ю. Уркевич
Ж. М. ЄленінаО. Г. Яновська