Справа № 720/2122/18
Провадження № 2/720/159/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.

з участю секретаря Скриндіца С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Мамалигівської сільської ради об`єднаної територіальної громади, третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності та визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів та третіх осіб про визнання особи такою, що втратила право на витребування частки з майна колишнього колгоспного двору та визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що з 01 липня 1990 року по 15 квітня 1991 року у домоволодінні по АДРЕСА_1 були зареєстровані 6 осіб. У зв`язку із тим, що домоволодіння відносилося до колгоспних дворів, господарство було спільною власністю його членів, а тому кожен мав право на 1/6 частку домоволодіння. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина на 1/6 частку вказаного домоволодіння, яке ніким не було прийнято. Після його смерті у спадковому домоволодінні продовжувала жити його співмешканка ОСОБА_6 , з якою вони перебували у цивільному шлюбі без реєстрації, тим самим вона відкрито користувалася та безперервно володіла часткою ОСОБА_5 у домоволодінні до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . Одночасно, ОСОБА_2 в січні 2009 року вибув з вказаного господарства та протягом трьох років не витребував свою частку з майна колишнього колгоспного двору, а тому втратив право на витребування своєї частки з даного господарства, яка перейшла в рівних частинах до інших 4 членів господарства, які продовжували там проживати. Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на 5/24 частки домоволодіння, яку позивач своєчасно прийняв як спадкоємець по заповіту. Однак зважаючи на те, що спадкодавець не отримала при житті свідоцтво про право власності на нерухоме майно, він не може оформити на себе право власності на спадщину. Просив суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на частку в колишньому колгоспному дворі, визнати право власності на 1/6 частку домоволодіння в порядку набувальної давності після смерті ОСОБА_5 та на 5/24 частки домоволодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 ..

В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі та просив задовольнити позовні вимоги.

Відповідачі та треті особи позов визнали.

Суд, вислухавши пояснення сторін, третіх осіб, дослідивши матеріали справи дійшов висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до довідки Мамалигівської сільської ради № 1585 від 30 жовтня 2018 року та виписки з погосподарської книги станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташовано по АДРЕСА_1 відносилося до дворів колгоспного типу, в якому були зареєстровані та проживали шестеро осіб, а саме ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 ..

Слід зазначити, що станом на 1990-1991 роки порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року та втратила чинність згідно наказу Держжитлокомунгоспу N 56 від 1З грудня 1995 року.

Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Вказаною інструкцією обов`язковою була реєстрація права власності на житлові будинки в органах БТІ лише у містах і селищах міського типу, однак не у сільській місцевості.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 43 Постанови КМУ від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані:

- документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги;

- виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою.

Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим.

Домоволодіння побудовано до 1980 року на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстровано в сільській раді в погосподарській книзі із наданням відповідної адресної частини, що підтверджується технічним паспортом домоволодіння.

Дані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що домоволодіння побудовано відповідно до діючого на час його будівництва законодавства, належним чином було зареєстровано органом місцевого самоврядування і належало зареєстрованим та проживаючим в ньому станом на 1990-1991 роки особам на праві спільної сумісної власності, як членам колгоспного двору, тобто кожному по 1/6 частці домоволодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилась спадщина на 1/6 частку вказаного домоволодіння, яке ніким не було прийнято, що підтверджується наявними у справі довідками нотаріусів Новоселицького нотаріального округу.

Після смерті ОСОБА_5 у спадковому домоволодінні продовжували жити його співмешканка ОСОБА_6 з якою вони перебували у цивільному шлюбі без реєстрації та інші члени колгоспного двору, тим самим вона відкрито користувалася та безперервно володіла часткою ОСОБА_5 у домоволодінні до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Статтею 328 ЦК України передбачається, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю.

Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давності володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Як вбачається з матеріалів справи, то позивач не може оформити на себе спадщину після смерті ОСОБА_5 , майном якого після відкриття спадщини відкрито та безперервно володіла спадкодавець ОСОБА_6 , оскільки відповідно до спадкового права Цивільного Кодексу Української РСР у редакції 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини після померлого ОСОБА_5 , існувало лише дві черги спадкоємців за законом, відповідно до яких співмешканці (особи, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу) не входили до кола спадкоємців.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 549 Цивільного Кодексу Української РСР у редакції 1963 року визнавалось, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Як вже зазначалось вище, однією з визначальних підстав набуття права власності за набувальною давністю у відповідності до ст. 344 ЦК України є добросовісність володіння - якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Судом встановлено, що вказане домоволодіння ні за ким не рахується, право власності на нього не зареєстроване, на балансі ні в кого не перебуває.

Позивач як спадкоємець за заповітом померлої ОСОБА_6 вважає, що після смерті останньої, фактично прийняв спадщину на домоволодіння. В той же час, ОСОБА_6 залишилась до дня своєї смерті проживати у спадковому домоволодінні, яке належало на праві спільної сумісної власності, в тому числі їй та своєму співмешканцю ОСОБА_5 , про те, що в силу законодавства чинного на дату смерті останнього вона не входила до кола спадкоємців померлого не знала.

Суд вважає, що вказане свідчить про те, що позивач як і спадкодавець ОСОБА_6 не знали та не могли знати, що з моменту смерті ОСОБА_5 , вони володіють домоволодінням без законних підстав, тобто володіють чужим майном.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач, а до нього спадкодавець ОСОБА_6 , добросовісно заволоділи чужим майном і продовжували відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом більше десяти років, починаючи з 04 жовтня 1994 року, яким є 1/6 частка домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке належало ОСОБА_5 , в зв`язку з чим набув право власності на вказане майно на підставі ст. 344 ЦК України.

Після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 2018 року відкрилася спадщина на 1/6 частку домоволодіння, яка належало їй у спільному сумісному майні колишнього колгоспного двору.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадщину після смерті ОСОБА_6 позивач як спадкоємець за заповітом своєчасно прийняв, звернувшись із відповідною заявою до нотаріальної контори в межах шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи.

Однак, у зв`язку із смертю спадкодавця та відсутністю за ним правовстановлюючих документів на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння.

Враховуючи, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_6 та своєчасно прийняв спадщину, інших спадкоємців не має, то право власності на 1/6 частку домоволодіння слід визнати за ним в порядку спадкування.

В той же час, твердження позивача про те, що відповідач ОСОБА_2 втратив право на частку в майні колишнього колгоспного двору, яка перейшла до інших членів колгоспного двору, а тому відповідно після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на 5/24 частки домоволодіння є помилковим, у зв`язку із чим в цій частині позову слід відмовити виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно з ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (у відповідній редакції) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

Відповідно до ст.ст. 120, 123 ЦК УPCP розмір часток усіх членів колгоспного двору становив по 1/6 частині.

Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин, правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

У підпункті «г» пункту 6 постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Указані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Разом з тим, колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII з введенням у дію Закону України «Про власність».

Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мали ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку у майні.

Статтею 126 ЦК Української РСР передбачалося, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку у майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не вибув з господарства станом на 15 квітня 1991 року, а виписався з домоволодіння лише в січні 2009 року, тобто на момент припинення колгоспного двору проживав у спірному майні, а отже, не втратив право на частку у майні.

Таким чином, суд вважає безпідставними позовні вимоги про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на частку в колишньому колгоспному дворі, у зв`язку із чим в цій частині позову слід відмовити.

Також суд не бере до уваги доводи про те, що до правовідносин сторін підлягають застосуванню вимоги закону про позовну давність на витребування частки майна колгоспного двору, яка пропущена відповідачем та є підставою для визнання останнього таким, що втратив право на частку в майні з цих підстав.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Отже, вимоги закону про позовну давність регулюють правовідносини щодо захисту порушеного права при зверненні до суду з позовом.

Разом з тим, частка у майні колгоспного двору належить відповідачу у силу закону, а будь-яких доказів того, що він вибув з колгоспного двору до припинення його існування та не витребував свою частку в матеріалах справи відсутні.

Посилання позивача на визнання відповідачем позову як на підставу для його задоволення є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України суд ухвалює рішення про задоволення позову у разі визнання його відповідачем тільки за наявності для того законних підстав.

Проте, в даному випадку визнання позову відповідачем, яке не ґрунтується на законі та не підтверджено доказами по справі, не має наслідком його задоволення.

На підставі ст.ст. 120, 123, 126 ЦК УРСР, ст.ст. 328, 344, 1218, 1223, 1268, 1269, 1270 ЦК України, суд керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати право власності ОСОБА_1 на 1/6 частку домоволодіння, яке розташовано по АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку літера «А», літньої кухні літера «Б», сараїв літера «В», «Г», «Д», колодязя № 1, огорожі № 2-3, в порядку спадкування по заповіту після смерті ОСОБА_6 .

Визнати право власності ОСОБА_1 на 1/6 частку домоволодіння, яке розташовано по АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку літера «А», літньої кухні літера «Б», сараїв літера «В», «Г», «Д», колодязя № 1, огорожі № 2-3, в порядку набувальної давності після смерті ОСОБА_5 .

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Ляху Г.О.