РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/5103/17

пр. № 2/759/409/19

20 травня 2019 року суддя Святошинського районного суду міста Києва Миколаєць І.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження) цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (07350, Київська обл., Вишгородський р-н., с.Гаврилівка) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної підприємству працівником,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до відповідача з позовом про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної підприємству працівником та просить стягнути зі ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» суму завданих збитків у розмірі 5762,31 грн. та суму сплачених судових витрат.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01.02.2013 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до TOB «Комплекс Агромакс» на посаду підмінного водія автофургону та рефрижератора DAF TE 47 XS № НОМЕР_1 автоколони № 2 транспортного департаменту філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТОВ «Комплекс Агромарс», згідно наказу № 107 КА/к-п, якому доручено, за його згодою, виконувати додаткові обов`язки в порядку суміщення посади експедитора. 01.02.2013 р. між сторонами було укладено договори № 388-В та № 388-Е про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Наказом від 01.09.2015 р. відповідач був переведений на роботу на посаду водія автофургону та рефрижератора DAF FT CF85/410 E № НОМЕР_2 автоколони № 2 відділу експлуатації транспорту АТП філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТОВ «Комплекс Агромарс» згідно наказу № 390 КА/к-п. Крім того 01.02.2014 р. між сторонами було укладено договори № 169-В та № 169-Е про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Наказом від 26.04.2016 року № 415 КА/к-з відповідач був звільнений за власним бажанням.

Відповідач вільно погодився виконувати роботу, яка полягала у прийманні для доставки, доставці, перевезенні та передачі переданих йому матеріальних цінностей (м`ясопродукції), згідно видаткових (товарно-транспортних) накладних та актів прийому-передачі.

Договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 169-В та № 169-Е, що укладено між позивачем та відповідачем, були чинні до дати звільнення відповідача (включно до 26.04.2016 року), тобто до закінчення строку дії трудового договору.

Також, для забезпечення виконання водієм-експедитором своїх обов`язків відповідач був ознайомлений з робочою інструкцією водія по перевезенню м`ясопродукції та посадовою інструкцією експедитора по перевезенню м`ясопродукції та з наказом від 19.04.2017 року № 84 «Про систему обрахунку нестач м`ясопродукції при транспортуванні».

Протягом всієї роботи відповідача на посаді водія-експедитора неодноразово приймав під особисту матеріальну відповідальність тару, для доставки її в пункт призначення, згідно актів прийому передачі тари до видаткових (товарно-транспортних) накладних, але під час передачі тари контрагентам позивача та під час передачі зворотньої тари на склад позивача, виявлялася її нестача, сам факт і розмір якої підтверджується складеними відповідно кожної недостачі актами прийому-передачі.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м.Києва ОСОБА_2 від 10.05.2017 р. провадження у справі відкрито.

11.09.2017 року у повторному автоматичному розподілі справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, була зареєстрована за суддею Святошинського районного суду м. Києва Миколаєць І.Ю., у зв`язку з відстороненням судді ОСОБА_2

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 12.09.2017 р. справу прийнято в провадження судді Миколаєць І.Ю.

Відповідно до п. 9 ч.1 Перехідних положень ЦПК України (за редакцією ЗУ № 2147-УІІІ від 03.10.2017 р., в дії з 15.12.2017 р.), заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.03.2018 року продовжено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін cторони до суду не подавали.

Відповідачу було направлено ухвалу суду та встановлено строки для подання відзиву на позов.

16.07.2018 р. ОСОБА_1 надано відзив на позовну заяву в якій просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю з огляду на те, що позивачем не надано доказів якими все ж таки винними діями відповідачем завдано шкоду підприємству, не надано доказів порушення працівником обов`язків за трудовим договором і наявність причинного зв`язку між його протиправною поведінкою і шкодою, яка наступила (пояснень працівника, актів і доповідних записок службових осіб, матеріалів службових перевірок, наказу за результатами перевірки даного випадку, висновків компетентних органів або експертизи про допущені порушення і причини шкоди). Також зазначає, що позивачем не вживалося жодних заходів для з`ясування причин нестачі продукції. Позивачем не надано доказів створення ним умов для забезпечення повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей, що передбачено н. 2 договору про повну матеріальну відповідальність. За таких обставин, зазначені заперечення в повному обсязі спростовують позовну заяву про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником.

08.08.2018 р. позивачем надано відповідь на відзив, в якому просить задовольнити позов посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків за договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Від відповідача заперечень не надходило.

Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Суд дослідивши письмові докази по справі вважає, що позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню з наступник підстав.

Судом встановлено, що 29.01.2013 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до TOB «Комплекс Агромакс» на посаду підмінного водія автофургону та рефрижератора DAF TE 47 XS № НОМЕР_1 автоколони № 2 транспортного департаменту філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТОВ «Комплекс Агромарс», згідно наказу № 107 КА/к-п, та доручено за його згодою виконувати додаткові обов`язки в порядку суміщення посади експедитора (а.с. 7). 01.02.2013 р. між сторонами було укладено договори № 388-В та № 388-Е про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 10, 11).

Наказом від 01.09.2015 р. відповідач був переведений на роботу на посаду водія автофургону та рефрижератора DAF FT CF85/410 E № НОМЕР_2 автоколони № 2 відділу експлуатації транспорту АТП філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТОВ «Комплекс Агромарс» згідно наказу № 390 КА/к-п (а.с. 8). Крім того 01.02.2014 р. між сторонами було укладено договори № 169-В та № 169-Е про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 13).

Позивачем також зазначено та не заперечується відповідачем, що для забезпечення виконання водієм-експедитором своїх обов`язків 18.05.2017 року відповідач був ознайомлений з робочою інструкцією водія по перевезенню м`ясопродукції та посадовою інструкцією експедитора по перевезенню м`ясопродукції, 24.05.2017 року відповідач був ознайомлений з наказом від 19.04.2017 року № 84 «Про систему обрахунку нестач м`ясопродукції при транспортуванні».

Відповідно довідки від 16.02.2017 р. № 109, зазначено, що станом на 16.02.2017 р. заборгованість ОСОБА_1 перед товариством по завданим збиткам становить 8388,66 грн. (а.с. 14).

Стаття 130 КЗпП України визначає що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Згідно статті 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

Згідно п. 3 договору про повну індивідуальну відповідальність № 388-Е від 01.02.2013 року передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства.

В свою чергу підприємство зобов`язується створювати працівникові умови, необхідні для нормальної праці та забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей, знайомити працівника з чинним законодавством щодо матеріальної відповідальності працівників за збитки, нанесені підприємству, установі, організації, а також із чинними інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, обробки, продажу (збуту), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей.

Пунктом 4 цього ж договору передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

Згідно інформації, загальний розмір шкоди заподіяної «Комплекс Агромакс» відповідачем внаслідок недовозів м`ясопродукції становить 8388,66 грн.

Виконуючи свої трудові обов`язки відповідач здійснював свою роботу, яка полягала у прийманні для доставки, доставці, перевезенні та передачі переданих йому матеріальних цінностей (м`ясопродукції), згідно видаткових (товарно-транспортних) накладних та актів прийому-передачі.

Вказані товари відповідач перевозив на склади багатьох міст України, що підтверджується видатковими (товарно-транспортними) накладними, актами прийому-передачі продукції (актами звірки).

Згідно з ч.1 ст.134 Кодексу Законів про працю України працівники несуть повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у тому числі у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому на зберігання.

Згідно з ч.2 ст.130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

З урахуванням викладеного до категорії прямої дійсної шкоди належать:

а) недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи або в іншої особи, якій матеріальні цінності передані у зв`язку з виконанням нею трудових обов`язків. Матеріальна відповідальність за недостачу матеріальних цінностей можлива лише в разі недостачі понад норму природної втрати. Якщо втрата природна, то притягнення працівника до матеріальної відповідальності неможливе. Якщо ж власник доведе, що втрата, хоч і не перевищує межі норм природної, не є природною, а спричинена винними діями працівника, то притягнення до матеріальної відповідальності можливе. Про недостачу мова йде у всіх випадках, коли працівник зобов`язаний відзвітувати про отримані матеріальні цінності, а при звіті (інвентаризації) виявиться їх менша кількість. При цьому термін «недостача» не розкриває причини зменшення кількості матеріальних цінностей;

б) втрата матеріальних цінностей. Під утратою розуміються такі випадки, коли майно було в наявності, а потім воно зникло, його не стало, незалежно від причин, з яких це трапилося;

в) знищення матеріальних цінностей. Частіше знищення як підстава матеріальної відповідальності буває пов`язана із дією стихійних сил, якщо можливість руйнівної дії цих сил зумовлена виною працівника. Вогонь це стихія. Та він може бути викликаний порушенням працівником правил пожежної безпеки;

г) пошкодження матеріальних цінностей (сума прямої дійсної шкоди при цьому дорівнює сумі, на яку знизилася вартість матеріальних цінностей, або сумі витрат на відновлення відповідних об`єктів);

д) зіпсуття матеріальних цінностей це втрата матеріальними цінностями їх споживчих якостей;

е) неможливість стягнути вартість матеріальних цінностей, яких не вистачає, з постачальника (перевізника), який передав матеріальні цінності з недостачею. Таке трапляється, коли під час приймання продукції або товарів від постачальника під час приймання вантажу від органів транспорту виявляється недостача;

є) шкода, спричинена незаконним продажем товарів за зниженою ціною. Це може бути викликане помилкою в застосуванні прейскурантів, що були належно затверджені, неправильним калькулюванням ціни тощо, якщо можливість стягнення відповідних сум з контрагента за договором, що придбав товари за зниженою ціною, втрачена;

ж) витрати, спричинені незаконними або необґрунтованими виплатами (переплатами) за цивільно-правовими договорами, на користь державного і місцевого бюджетів, спеціальних фондів соціального страхування, коли можливість стягнення таких виплат (переплат) з організацій, які їх одержали, втрачена;

з) витрати, спричинені зайвими виплатами на користь працівників (основної та додаткової заробітної плати, сум компенсацій, допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, інших виплат), при відсутності можливості стягнення цих сум із працівників, які безпідставно одержали відповідні суми (з огляду на п.1 ч.2 ст.127 КЗпП такі можливості часто є відсутніми). До категорії прямої дійсної шкоди належать і безпідставні натуральні виплати (видачі) на користь працівників;

и) сплачені на користь контрагентів за цивільно-правовими договорами, державного чи місцевого бюджетів, державних органів суми неустойки, фінансових санкцій, пені. Проте у п.4 постанови Пленуму ВС №14 звернуто увагу на недопустимість стягнення з працівника шкоди, заподіяної списанням з рахунків підприємств у дохід держави одержаного ними прибутку. Нестягнена з боржника неустойка не може бути віднесена до прямої дійсної шкоди. Це неодержаний прибуток.

і) виплати на користь інших суб`єктів у порядку відшкодування шкоди, оскільки організація відповідає за шкоду, заподіяну діями її працівників. Підкреслимо, що притягнення до матеріальної відповідальності в цьому випадку, як і завжди, можливе, коли дії працівника кваліфікуються як невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків;

ї) не стягнена з боржника дебіторська заборгованість, коли можливість її стягнення втрачена у зв`язку із закінченням строку позовної давності чи з інших причин (наприклад, у зв`язку з ліквідацією юридичної особи-боржника);

й) не стягнена з боржника шкода (за винятком тієї частини шкоди, яка належить до категорії неодержаного прибутку), якщо можливість її стягнення втрачена.

Протиправна поведінка працівника це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій.

Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність.

Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина.

Трудове законодавство не містить визначення вини. Тому слід використовувати визначення вини, викладене в статтях 23-25 Кримінального кодексу з урахуванням особливостей трудових правовідносин.

Вина працівника це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки).

Умисел характеризується тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання.

Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недостатній передбачливості при виконанні трудових обов`язків: працівник або не передбачив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити.

Якщо працівник усвідомлював, що в його діях не виявляється належна турботливість про збереження майна власника, якщо він передбачав можливість настання прямої дійсної шкоди, але легковажно розраховував запобігти цим наслідкам, має місце необережна вина працівника у формі самовпевненості.

Якщо працівник не усвідомлював, що в його діях немає належної турботливості про збереження майна власника, якщо він не передбачав можливості заподіяння майну власника прямої дійсної шкоди, хоча за обставин, що склалися, міг і повинен був це усвідомлювати, у діях працівника є ознака необережної вини у формі недбалості.

Самовпевненість та недбалість також не виділяються в КЗпП, але ці дві форми необережної вини також можуть враховуватися при визначенні розміру прямої дійсної шкоди, що підлягає покриттю працівником відповідно до ч.1 ст.137 КЗпП.

Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності.

Так, п.1 ч.1 ст.133 КЗпП встановлює обмежену матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих працівникові в користування. За умисне знищення та умисне зіпсуття того ж майна п.5 ч.1 ст.134 КЗпП встановлена повна матеріальна відповідальність.

Причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім).

Прямий зв`язок це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника.

У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності.

Адже згідно зі змістом ч.2 ст.130 КЗпП, матеріальна відповідальність працівника за трудовим правовідношенням має особистий характер. Це пов`язано з тим, що виконувати доручену йому роботу працівник повинен особисто (ст.30 КЗпП).

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, затвердженого постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року №477/24, експедитори при перевезенні вантажів належать до посад або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

У пункті 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що виходячи з вимог ст. 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати..

Суд не може прийняти до уваги акти про відмову працівника з ознайомленням під підпис з наказами про відшкодування збитків, оскільки жодних належних та допустимих доказів того, що відповідача було повідомлено належним чином про необхідність ознайомитися з наказом суду не надано.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом встановлено, що підприємству завдано матеріальної шкоди, що підтверджується актами прийому-передачі продукції, якими засвідчена недостача. Така недостача засвідчена при перевезенні її відповідачем.

Відповідач у своїх запереченнях стверджує, що піддони є важчими, ніж заявлені. Стверджує, що ваги, на яких товар приймався, вказують не вірну вагу (тобто не була врахована розбіжність вагів видачі та вагів прийомки. Стверджує, що позивач не врахував вагу «стікання».

Однак, якщо проаналізувати акти прийому-передачі продукції, що додані до позову, як приклад, акт прийому-передачі № КА-00017324/А від постачальника ТОВ «Комплекс-Агомарс» до одержувача ТОМ «М`ясторг» (а.с. 44):

-печінка курчат-бройлерів (напівфабрикат натуральний охолоджений) - вага згідно накладної постачальника - 302,556 кг., одержано ТОВ «М`ясторг» - 301,6 кг., тобто різниця склала 0,956 кг. або 0,31 відсоток від відвантаженої продукції;

-голова курчат-бройлерів (напівфабрикат натуральний охолоджений) - вага згідно накладної постачальника - 202,310 кг., одержано ТОВ «М`ясторг» - 200, 8 кг., тобто різниця склала 1,51 кг. або 0,74 відсоток від відвантаженої продукції;

-лапки курчат-бройлерів (напівфабрикат натуральний охолоджений) - вага згідно накладної постачальника -499,070 кг., одержано ТОВ «М`ясторг» - 493,7 кг., тобто різниця склала 5,37 кг. або 1,07 відсоток від відвантаженої продукції;

-шия курчат-бройлерів (напівфабрикат натуральний охолоджений) - вага згідно накладної постачальника -301,210 кг., одержано ТОВ «М`ясторг» - 298,5 кг., тобто різниця склала 2,71 кг. або 0,89 відсоток від відвантаженої продукції;

-тушка курчат-бройлерів (напівфабрикат натуральний охолоджений) - вага згідно накладної постачальника -16000,123 кг., одержано ТОВ «М`ясторг» - 15961,4 кг., тобто різниця склала 38,72 кг. або 0,24 відсоток від відвантаженої продукції.

Таким чином можна зробити висновок про те, що за даними підрахунками, частини тушки, які менш всього або які зовсім не здатні до «стікання» (лапки, голови, шия) при перевезенні втратили більше своєї ваги (у процентному виразі), аніж ті, які потенційно здатні до «стікання», причому вся продукція перебувала у одних температурних режимах. Отже спад (зменшення) товару при його перевезенні є нерівномірною, що є неможливим.

Що стосується зазначеної відповідачем обставини розбіжності у вагах постачальника та одержувача продукції, слід зазначити наступне.

Проаналізувавши, як приклад, акти прийому-передачі продукції № КА -00016809/А (а.с. 37) та № КА-00016810/А (а.с. 39), можна зробити висновок про те, що частина продукції однієї і тієї ж поставки була отримана без недостачі, а інша з недостачею, що свідчить про відсутність розбіжностей у вагах постачальника та одержувача продукції.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що позивачем надано суду належні докази наявності протиправної поведінки відповідача, що призвели до нестачі м`ясопродукції, отже за таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі ст.ст. 130, 134, 135-1,3, 137, 138, КЗпП України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», та керуючись ст.ст.6, ч. 13 ст. 7, 8-13, 18, 19,77-79, 89, 259, 263-265, 268, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (07350, Київська обл., Вишгородський р-н., с.Гаврилівка) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної підприємству працівником - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (07350, Київська обл., Вишгородський р-н., с.Гаврилівка, ) суму завданих збитків у розмірі 5762,31 грн. та суму сплаченого судового збору в розмірі 1600,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя І.Ю. Миколаєць