РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/3541/18

19 червня 2019 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючої судді Грипіч Л. А.

з участю секретаря Федас І. О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача: адвокат Варивода Є.Ю.

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представник відповідачів: адвокат Сулковський Б.П.,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - приватний нотаріус Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець Алла Григорівна про визнання права власності в порядку спадкування по закону, визнання договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Костопільського районного суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів -приватний нотаріус Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець А.Г., про визнання права власності в порядку спадкування по закону, визнання договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації.

В обгрунтування позову покликається на те, що за період спільного проживання її батьки побудували будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , де вони були зареєстровані і проживали.

5 вересня 2010 року її батько ОСОБА_4 склав заповіт, відповідно до якого останній все належне йому майно, що буде належати йому на день смерті, з чого воно б не складалося, і де б воно не знаходилося, і взагалі все те, на що він матиме право заповів в рівних долях своїм донькам: ОСОБА_1 та ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після смерті батька, позивач звернулася в Костопільську районну державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини. Сестра позивача, ОСОБА_5 подала заяву про відмову від прийняття спадщини за заповітом на користь позивача. Окрім того, заяву про прийняття спадщини після смерті батька подала мати ОСОБА_2 .

В жовтні 2018 року позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька на: земельну ділянку, площею 0,10 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 а

Державною нотаріальною конторою позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 7/8 частки земельної ділянку, площею 0,10 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 частку спадщини на вищезгадану земельну ділянку залишилася відкритою за дружиною ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , як обов`язкова частка у спадковому майні відповідно до ст.1241 ЦК України, у видачі відповідного свідоцтва на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 а було відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказане будинковолодіння у спадкодавця.

Вважає, що оскільки відповідно до ч. 4 ст. 368 ЦК України та ч.1 ст.17 ЗУ "Про власність" майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі, то спірне будиковолодіння і земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 а також входять до складу спадщини і вона має право на його частину відповідно до заповіту .

Однак, як стало їй відомо, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, спірні житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані за її братом, ОСОБА_3 згідно Договорів дарування від 25.05.2018 посвідчених приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець А.Г.

Одним із способів захисту цивільних прав і інтересів згідно п.2. ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Вважає, що при укладені спірних Договорів дарування, як і дарувальник - ОСОБА_2 так і обдарований - ОСОБА_3 знаючи про існування спадкоємців після смерті батька, знаючи про те, що заведена спадкова справа; попри те все ж таки вчинили відчуження спірного майна, таким чином ускладнюючи можливість відновлення її порушених прав власності.

За таких обставин просить суд визнати Договір дарування від 25.05.2018 року земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 0,0884, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець А.Г. за №989 та Договір дарування від 25.05.2018 року будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець А.Г. за №988 недійсними та визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/8 частки будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та на 3/8 частки земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 0,0884, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Костопільського районного суду від 28 грудня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та надано відповідачам по справі строк на подання відзиву на позов, а третій особі - пояснення.

Ухвалою Костопільського районного суду від 20 травня 2019 року в порядку забезпечення позову накладено арешт на будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 0,0884 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану в АДРЕСА_1 та заборонено відчужувати вказане майно.

В ході підготовчого провадження у справі третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів приватний нотаріус Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець А.Г. подала до суду письмові пояснення в яких зазначила, що з наданих для оформлення договорів дарування документів було встановлено, що спірні будинок та земельна ділянка були набуті дарувальником не в період шлюбу. Посвідчення спірних договорів дарування було проведено у відповідності до чинного законодавства і підстав для визнання їх недійсними немає. Крім того, листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» передбачено що: «Визначення судами частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно (квартиру) за померлими суперечить вимогам статті 3 ЦПК, статей 27-31 ЦПК, оскільки судом вирішується питання про права осіб, які не є сторонами процесу та у зв`язку зі смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності. Просила суд відмовити позивачці ОСОБА_1 у задоволенні її вимог, справу просила розглядати у її відсутності.

Представником відповідачів - адвокатом Сулковським Б.П. до суду було подано відзив на позов.

Мотивуючи заперечення проти позову покликається на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів приватний нотаріус Костопільського районного нотаріального округу Дідовець А.Г. про визнання договорів дарування від 25.05.2018 року земельної ділянки та будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчених приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець А.Г. за №989 та за №988 недійсними, скасування їх державної реєстрації та визнання права власності в порядку спадкування по закону на дане нерухоме майно за позивачкою такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Оскільки земельна ділянка отримана ОСОБА_2 внаслідок приватизації, а будинок був набутий нею в приватну власність після припинення шлюбу, то вказане майно не є і не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з вищевказаним вважає, що при оформленні вищевказаних договорів дарування відповідачами не було порушено норм ні сімейного, ні цивільного, ні земельного законодавства.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав зазначених в позові та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася. Відповідач ОСОБА_3 та представник відповідачів - адвокат Сулковський Б.П. в судовому засіданні заперечували проти заявленого позову та просили в задоволенні його відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, з`ясувавши обставини справи та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

30 квітня 1967 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим 30.04.1967 року ОСОБА_8 ЗАГС.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 виданим повторно 22 серпня 2015 року Відділом ДРАЦС реєстраційної служби Костопільського районного управління юстиції.

Відповідно до положень ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на належне йому майно.

За життя, ОСОБА_4 склав заповіт, який посвідчений 15.09.2010 року приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Скоропад В.В., відповідно до якого останній все належне йому майно, що буде належати йому на день смерті, з чого воно б не складалося, і де б воно не знаходилося, і взагалі все те, на що він матиме право заповів в рівних долях своїм донькам: ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті і у відповідності до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

03 жовтня 2018 року позивачу ОСОБА_9 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 7/8 частки земельної ділянку, площею 0,10 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

АДРЕСА_1 ОСОБА_10 відмовилася від прийняття спадщини на користь ОСОБА_9 , 1/8 частка спадщини на вищезгадану земельну ділянку перейшла ОСОБА_2 , як обов`язкова частка у спадковому майні відповідно до ст.1241 ЦК України.

Постановою про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 03.10.2018 року №1100/02-31 позивачу було відмовлено у видачі відповідного свідоцтва на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів у спадкодавця на вказане будинковолодіння .

Не погодившись з відмовою у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , однією з вимог якого є визнання права власності в порядку спадкування на частку спірних будинковолодіння та земельної ділянки.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина складається, як правило, із права приватної власності померлої людини на різне майно (будинок, земельна ділянка, транспортні засоби, домашні речі та ін.). Крім права приватної власності до складу спадщини можуть належати й інші права померлого, а саме : право на одержання сум заробітної плати, пенсій, стипендій, аліментів та інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були отримані ним за життя; право на одержання страхових виплат, якщо у договорі страхування не був визначений вигодонабувач; право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві в договірних відносинах; право на стягнення неустойки та на відшкодування моральної шкоди, які були присуджені спадкодавцеві за життя.

Виходячи із вищевказаного спадкоємець має право на спадкування лише того майна, яке фактично належало спадкодавцю на момент смерті.

Як встановлено в судовому засіданні, на підставі заяви ОСОБА_2 про передачу земельної ділянки Костопільською міською радою Рівненської області було прийнято рішення № 807 від 29.12.1999 року, яким було передано їй безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,073 га, яка розміщена по АДРЕСА_1 .

На підставі вищевказаного рішення № 807 від 29.12.1999 року, 15 грудня 2016 року ОСОБА_2 було проведено державну реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 18175896).

18 серпня 2016 року ОСОБА_2 було проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок, загальною площею 72,2 кв.м, житловою - 48,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 16027624).

Статтею 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Частиною 2 статті 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Тобто, відповідно до положень частини 1 статті 182 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає в особи з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Згідно ст.24 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Таке ж правило закріплено і у ст. 57 Сімейного кодекс України, відповідно до якого особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею(ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно ч.І ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вказана норма також узгоджується з частина 2 ст.372 ЦК України вказує, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Однак з вимогою про поділ спільної сумісної власності може звернутися лише співвласник такого майна.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а право власності на вказаний житловий будинок ОСОБА_2 було зареєстровано 18 серпня 2016 року. Тобто, право на житловий будинок ОСОБА_2 було набуто після припинення шлюбу внаслідок смерті ОСОБА_4

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Тобто до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Виходячи із вищевказаного спадкоємець має право на спадкування лише того майна, яке фактично належало спадкодавцю на момент смерті.

Як встановлено судом, на день смерті ОСОБА_4 спірний будинок чи його частина не належала покійному, в зв`язку з цим позивач ОСОБА_1 не може отримати в спадщину частину цього будинковолодіння.

Крім того, листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» передбачено що: «Визначення судами частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно (квартиру) за померлими суперечить вимогам статті З ЦПК, статей 27-31 ЦПК, оскільки судом вирішується питання про права осіб, які не є сторонами процесу та у зв`язку зі смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності.

Щодо спірної земельної ділянки, то відповідач ОСОБА_2 набула її у власність внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у його користуванні, із земель комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Щодо вимоги позивача про визнання договорів дарування недійсними, то суд приходить до наступних правових висновків.

Встановлено, що 25 травня 2018 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договір дарування житлового будинку (реєстровий номер 988) та договір дарування земельної ділянки (реєстровий номер 989), за яким подарувала ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями і земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Договір дарування є правочин, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Оскільки судом не встановлено таких обставин, то відсутні підстави для визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними.

Крім того, відповідно до п.4.6. Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03 березня 2004 року при посвідченні нотаріусом правочинів щодо відчуження майна від імені особи, у якої немає чоловіка або дружини (неодружена /неодружений, удова/удівець), відчужувач подає відповідну заяву, у якій також зазначається, що майно, яке є предметом цього правочину, не є спільною сумісною власністю. Нотаріус доводить зміст такої заяви до відома другого учасника правочину та зазначає про це в його тексті. Така заява повинна виходити особисто від відчужувача, а в разі вчинення правочину через представника - від представника, якщо відчужувач надав йому право при оформленні правочину подавати від його імені заяву про належність йому (відчужувачу) майна на праві особистої приватної власності.

Як вбачається з досліджених в судовому засіданні договорів дарування та долучених до них документів, що знаходяться в нотаріальній справі, нотаріусом було вчинено всі необхідні дії та встановлено, що право на згаданий вище будинок набуто дарувальником не в період шлюбу, а земельна ділянка отримана внаслідок приватизації.

Враховуючи зазначені положення закону та встановлені в судовому засіданні фактичні обставини, суд не вбачає підстав для застосування ст.215 ЦК України для визнання договорів дарування від 25.05.2018 року, посвідчених приватним нотаріусом Костопільського нотаріального округу Рівненської області Дідовець та зареєстрованих в реєстрі за №№ 988,989 - недійсним.

Показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , суд не приймає до уваги, оскільки їх показання спростовані письмовими доказами, що знаходяться в матеріалах справи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,11,12, 13,76,77,78, 81, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 182, 203 , 215, 331 , 717, 1216, 1218,1220,1233 ЦК України, ст.22,24 Кодексу про шлюб і сім`ю, ст.57 СК України , суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - приватний нотаріус Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець Алла Григорівна про визнання права власності в порядку спадкування по закону, визнання договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Костопільський районний суд Рівненської області шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Рівненського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач:

ОСОБА_1 (жителька АДРЕСА_4 ), РНОКПП: НОМЕР_4 .

Відповідач:

ОСОБА_2 , (жителька АДРЕСА_1 ) РНОКПП: НОМЕР_5 .

ОСОБА_3 ( житель АДРЕСА_1 )

Повне рішення складено

01 липня 2019 року.

СуддяЛ. А. Грипіч