Справа № 310/74/19
РІШЕННЯ
Іменем України
21 червня 2019 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді Троценко Т. А.
при секретарі: Корнієнко М. Е.
за участі позивача ОСОБА_1
адвоката Ставного Г. І.
представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,
Встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому вказав, що в період з 20. 09. 1984 року по 24. 12. 1985 року під час проходження служби у Збройних Силах СРСР в складі діючої армії приймав участь у бойових діях на території ДР Афганістан в складі 600 ОБС та РТО ВВС 40 Армії, де велись бойові дії.
Під час проходження служби і виконання завдань в ДР Афганістан він отримав ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби, а саме ішемічну хворобу серця: стабільна стенокардія напруги ФК11, постінфарктний кардіосклероз перетинки, верхівки без строку давності. Атеросклероз, фіброз стулок мітрального клапану, мітральна недостатність 11, СН-11-А, ФК-11-111. Гіпертонічна хвороба ІІ ступеню, гіпертезивне серце, змішана дисциркуляторна енцефалопатія ІІ-ІІ ст. з вираженим вести було атактичним синдромами, гіпертонічна ангіопатія сітківки обох очей, розповсюджений остеохондроз хребта з хронічним полірадікулярним больовим синдромом.
17. 10. 2018 року медичною комісією МСЕК йому встановлена 2 група інвалідності безстроково.
У зв`язку із захворюванням, отриманим при виконанні обов`язків військової служби та її наслідків, він зазнав значних душевних та фізичних страждань, викликаних дискомфортом, пов`язаним з постійними головними болями, порушенням сну, неможливість відновити стан здоров`я, необхідністю докладання додаткових зусиль для організації свого життя, медичним обмеженням образу життя, те що в результаті став інвалідом, тобто людиною з обмеженою можливістю і безповоротними наслідками.
Просить визнати протиправними дії Міністерства оборони України та на підставі ст. 1167 ЦК України стягнути з нього на його користь моральну шкоду в розмірі 300 000 грн., зобов`язавши Управління Державного казначейства перерахувати вказану суму на його рахунок в АТ Ощадбанк.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 з представником адвокатом Ставним Г. І. підтримали позов і просили задовольнити його у повному обсязі, пояснивши, що позивач отримав вказані вище захворювання при службі кадровим бойовим офіцером саме в Афганістані протягом 1984- 1985 років, після цього по теперішній час періодично проходить лікування в стаціонарі, стан здоров`я постійно погіршується, тому він просить відшкодувати йому моральну шкоду.
Зазначив, що із заявою до МО про виплату йому моральної шкоди він не звертався, але просить визнати дії відповідача протиправними, оскільки у добровільному порядку йому ця сума не відшкодовується.

Представник відповідача МО України до суду не явився, надав суду заперечення, у яких зазначив, що Міністерство оборони з позовом не погоджується з тих підстав, що наявність захворювань позивача, що виникли у період проходження служби позивачем, не підтверджує протиправності дій МО України, крім того, правовідносини виникли до 2004 року, а тому не можуть регулюватись положеннями ст. ст. 1166,1167 ЦК України, також позивачем не доведений факт протиправності дій Міністерства оборони України щодо спричинення шкоди здоров`ю ОСОБА_1 . Обов`язок відшкодування моральної шкоди передбачено ст. 9 Закону України «Про військовий обов`язок або військову службу», проте позивач не є військовослужбовцем, оскільки з військової служби звільнений.

Представник відповідача Державної казначейської служби в судовому засіданні за довіреністю Козак І. В. позов не визнала на тій підставі, що ОСОБА_1 у позовній заяві просить зобов`язати перерахувати Управління Державного казначейства грошові кошти на його рахунок, проте такої установи не існує, а перерахування бюджетних грошових коштів здійснює Державна казначейська служба України, і в разі винесення судом рішення про стягнення моральної шкоди з МО України на користь позивача, вказана судом сума буде перерахована.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 01. 08. 1970 року по 07. 02. 1996 року проходив службу у Збройних Силах Радянського союзу, наказом № 0402 від 21.12. 1995 року звільнений у запас.
З 20. 09. 1984 року по 24. 12. 1985 року під час проходження служби у Збройних Силах СРСР в складі діючої армії приймав участь у бойових діях на території ДР Афганістан в складі 600 ОБС та РТО ВВС 40 Армії, де велись бойові дії.
Під час вказаних бойових дій отримав ушкодження здоров`я, у зв`язку з чим медико соціальною комісією від 17. 10. 2018 року йому надана ІІ група інвалідності безстроково за захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язку військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Вказані обставини підтверджуються копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 22. 10. 2018 року, яке дає позивачу як інваліду 2 групи право на пільги, встановлені законодавством для ветеранів війни інвалідів війни, копією довідки МСЕК від 17. 10. 2018 року, витягом з протоколу засідання Центральної військово лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 2263 від 16. 08. 2018 року, довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1 № 176 від 19. 10. 2018 року, довідками про стан здоров`я позивача.

У зв`язку з тим, що захворювання отримані ним під час проходження військової служби при бойових діях в ДР Афганістан, внаслідок чого він став інвалідом 2 групи безстроково, позивач просить визнати протиправними дії Міністерства оборони України та на підставі ст. 1167 ЦК України стягнути з нього на його користь моральну шкоду в розмірі 300 000 грн.
Відповідачі позовні вимоги не визнали.
Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законодавством порядку.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ст. ст. 23, 1167 ЦК України).
Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
Отже, обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14.
Однак на час проходження позивачем військової служби у період з 20.09.1984 року по 24.12.1985 року під час участі в бойових діях в ДР Афганістан не діяв Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», прийнятий 20 грудня 1991 року та ЦК України 2003 року.
Крім того, для військовослужбовців (за наявністю підстав) передбачено відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до ст. 9 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці - це особи, які проходять військову службу.
Однак позивач не є військовослужбовцем, оскільки був звільнений з військової служби ще в 1996 році.
Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У відповідності із п. 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно- правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.
Військовослужбовці та особи, на яких поширюється дія законів «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» користуються усіма правами і свободами людини і громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України.
Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.
Законодавство, що було чинним на момент отримання позивачем ушкодження здоров`я (1984-1985 роки), не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які особа зазнала у зв`язку з ушкодженням її здоров`я.
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з`ясовувати коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.
Враховуючи те, що позивач отримав поранення (травму) при виконанні службових обов`язків в Демократичній Республіці Афганістан у період 20.09.1984 року по 24.12.1985 року, тобто до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (який набув чинності після 20 грудня 1991 року) та ЦК України, коли діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди, тому слід прийти до висновку, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають, оскільки шкода заподіяна позивачеві ще до 1991 року.
Вказані висновки відповідають висновкам викладеним у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2018 року у аналогічній справі №332/3368/16-ц, провадження №61-143св17.
На підстав вищевикладеного суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 9 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 10,12, 258-263 ЦПК України, суд
Вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 26.06.2019 рокую.

Суддя Бердянського міськрайонного суду
Запорізької області Т. А. Троценко