ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 року м. Харків

справа № 627/1602/16-ц

провадження № 22-ц/818/2374/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи за первісним позовом :

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

Третя особа: приватний нотаріус Краснокутського районного нотаріального округу Соломко Сергій Іванович,

Учасники справи за зустрічним позовом :

Позивач: ОСОБА_2 ,

Відповідач: ОСОБА_1 ,

Третя особа: приватний нотаріус Краснокутського районного нотаріального округу Соломко Сергій Іванович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Краснокутського районного нотаріального округу Соломко Сергій Іванович, про стягнення боргу за договором позики,

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Краснокутського районного нотаріального округу: Соломко Сергій Іванович, про визнання недійсним договору позики,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 18 січня 2019 року, ухваленого суддею Вовк Л.В., -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 101 100,00 грн, проценти за користування позиченими коштами у розмірі 106 208,67 грн, інфляційні втрати у розмірі 38 816,30 грн, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 7 197,55 грн, неустойку у розмірі 297 860,00 грн, а всього 551 181,52 грн. Також просив стягнути судові витрати.

Позов мотивований тим, що 10.10.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики на суму 100 000,00 грн з умовою повернення до 10.10.2015 року. У встановлений договором строк, ОСОБА_2 грошові кошти не повернув та відмовляється виконувати взяті на себе зобов`язання.

У березні 2017 р. ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив визнати укладений 10.10.2014 року договір позики між ним та ОСОБА_1 - недійсним.

Зустрічний позов мотивований тим, що договір позики укладений без згоди його дружини, він позичив у ОСОБА_1 6 600 доларів США у травні 2013 року для свого сина, якому була потрібна фінансова допомога. На початку жовтня 2014 року у зв`язку з неврожаєм, його підприємницька діяльність опиналася під загрозою, про вказану тяжку обставину він повідомив ОСОБА_1 і вони домовились, що ОСОБА_2 поверне гроші через рік без сплати відсотків. На вимогу ОСОБА_1 вони уклали договір позики 6 600 доларів США, що на день позики складало 85 470 грн.

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 18 січня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Краснокутського районного нотаріального округу Соломко Сергій Іванович, про стягнення боргу за договором позики - задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 борг за договором позики від 10.10.2014 року у розмірі 253 322 грн. 22 коп. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено. В зустрічних позовних вимогах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Краснокутського районного нотаріального округу: Соломко Сергій Іванович, - відмовлено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 2 533 грн 23 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав - кошти позивачу у встановлений строк не повернув, у зв`язку з чим гроші підлягають стягненню на користь позивача з урахуванням 3 % річних та встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Оскільки договір позики укладено в інтересах сімї, обовязок повернути кошти виникає у подружжя солідарно. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції послався на те, що позивач ОСОБА_2 не надав суду доказів на підтвердження свого позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2 у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права.

Вважає висновок суду про стягнення з нього боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час користування грошима помилковим, оскільки пунктами 1, 2 договору позики передбачено повернення 10.10.2015 року 100 000 грн без урахування індесу інфляції. Суд не взяв до уваги те, що спірний договір позики складений таким чином, що повернути кошти ОСОБА_2 без згоди та письмового нагадування ОСОБА_1 не може. Письмового нагадування від ОСОБА_1 ОСОБА_2 не отримував, тому й заборгованості перед ним не має. Наполягає, що кошти у сумі 100 000 грн фактично ні у день укладення договору, ні у інший час ОСОБА_1 ОСОБА_2 не передавав, що було підтверджено свідками в суді першої інстанції. Звертає увагу на те, що у спірному договорі не зазначено точна адреса та час повернення коштів, а також рахунок позикодавця, що свідчить про неможливість їх повернення вчасно.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив рішення суду залишити без змін. Розгляд справи проводити без нього.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення оскаржується в частині задоволення основного позову і відмови у задоволенні зустрічного позову. В частині відмови у задовленні основного позову про стягнення неустойки рішення суду не оскаржується і тому в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст.12 ЦПК Україниучасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 10.10.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Краснокутського районного нотаріального округу, згідно з яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 на один рік, тобто до 10.10.2015 року, а останній прийняв у власність грошові кошти у сумі 100 000 грн.

Відповідно до п.4 договору позики позичальник ОСОБА_2 буде виконувати своє зобов`язання та має сплатити повну суму - 100 000 грн, з урахуванням індексу інфляції в жовтні місяці 2015 р.

Пунктом 6 вказаного договору передбачено, що якщо позичальник своєчасно не виконає свої зобов`язання за договором, тобто не поверне гроші в установлений строк і в повному обсязі, він повинен сплатити позикодавцеві суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення боргу, а також 10 процентів місячних від простроченої суми.

Відповідно до п.14 вказаного договору ОСОБА_3 надала згоду на позику грошових коштів, про що написала заяву. У вказаній заяві вона підтвердила, що укладення договору відповідає її дійсному волевиявленню та здійснюється в інтересах сім`ї.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Сума боргу 101 100 грн, інфляційні втрати 38 816, 00 грн (15 563,30 за період з 10.10.2015 року по 01.04.2016 року) та 23 253,00 грн з 01.04.2016 року по листопад 2017 року та 3 % річних в сумі 7 197,55 грн за період з 10.10.2015 р. по 28.11.2017 року правильно стягнуті судом.

Так, згідно з договором позики боржник зобов`язався повернути 100 000 грн з врахуванням індексу інфляції в жовтні місяці 2015 р (п. 4 договору позики).

Станом на жовтень 2015 року сума боргу складала з врахуванням індексу інфляції 151 000 грн.

01.04.2016 року боржник ОСОБА_2 повернув 50 000 грн. Борг залишився у сумі 101 000 грн з врахуванням інфляційних втрат станом на 10.10.2015 р. З 10.10.2015 р. по 01.04.2016 р. розмір інфляційних втрат на суму боргу 151 100 грн склав 15 563,30 грн, а з 01.04.2016 р.по листопад 2017 р. на суму 101 100 грн склав 23 253,00 грн, тобто - 38 816,30 грн.

Судова колегія перевірила наведений розрахунок шляхом множення індексів споживчих цін за відповідні періоди та з врахуванням розміру боргу та кількості днів, дійшла висновку про його правильність.

З огляду на те, що згідно з пунктом 4 договору позики сторони домовились, що 10.10.2015 року боржник повертає борг з урахуванням індексу інфляції, то позивач вірно навів розрахунок 3 % річних з 10.10.2015 року по 01.04.2016 року на суму 151 100,00 грн, а з 01.04.2016 року по 28.11.2017 року на суму 101 100, 00 грн, всього 7 196,55 грн.

Відповідачі на спростування наведених розрахунків інфляційних втрат та 3 % річних доказів не надали.

Разом з тим, за умовами договору позики від 10 жовтня 2014 року сторони погодили, що позику надано до 10 жовтня 2015 року. Ухвалюючи рішення у справі місцевий суд залишив поза увагою ту обставину, що право позикодавця нараховувати проценти за договором позики припиняється після спливу визначеного договором строку позики. Право позикодавця нараховувати проценти за позикою припинилось після спливу визначеного договором строку позики - 10 жовтня 2015 року. Права та інтереси позикодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 10 жовтня 2015 року позивач не мав правових підстав для нарахування процентів.

З урахуванням наведеного, висновок суду першої інстанції про те, що на користь позивача належить стягнути із відповідача проценти за користування грошовими коштами у розмірі 106 208,67 грн (за період з 10 жовтня 2014 року по 28 листопада 2017 року) є помилковими та не ґрунтується на вимогах закону. Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.

Отже, в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сумма процентів за користування грошовими коштами з 10.10.2014 року по 10.10.2015 року у розмірі 23 336,98 грн замість 106 208,67 грн.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні зустрічного позову, оскільки ОСОБА_2 не довів підстав, для визнання оспореного правочину недійсним. Жодних доказів того, що договір позики складений під тиском, або ж під час його складення позивач не розумів значення своїх дій, останнім не надано. Вказане свідчить, що договір позики в силу статті 204 ЦК України є дійсним, а тому підстави для задоволення зустрічних позовних вимог відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний договір був укладений без згоди дружини ОСОБА_2 вже були предметом розгляду в суді першої інстанції та були обгрунтовано відхилені, оскільки матеріали справи містять заяву ОСОБА_3 , посвідчену 10.10.2014 року приватним нотаріусом Краснокутського нотаріального округу Соломко С.І., про надання згоди своєму чоловіку ОСОБА_2 взяти в позику грошові кошти у ОСОБА_1 у сумі 100 000,00 грн. та остання підтвердила, що укладення такого договору відповідає дійсному її волевиявленню та здійснюється в інтересах сім`ї.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на пояснення свідків про боргові зобов`язання не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються встановленими судом обставинами та наявними у матеріалах справи доказами. Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Оскільки договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено в письмовій формі і посвідчено нотаріально, тому показання свідків про неотримання ОСОБА_2 коштів від ОСОБА_1 за договором позики відповідно до статті 1051 ЦК України, не є належними доказами.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Судом першщої інстанції встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, враховуючи встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину та зробив обґрунтований висновок про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Суд першої інстанціі помилково стягнув судові витрати з відповідачів в солідарному порядку, оскільки чинним законодавством не передбачено солідарне стягнення судових витрат при їх розподілі між сторонами.

За подання позовної заяви про стягнення 551 181,52 грн ОСОБА_1 сплатив 5 511,83 грн судового збору ( 1270,73 грн а.с.213), та 4241,10 грн. а.с.1). Позов задоволено в сумі 170 450,53 грн, що складає 31% від заявлених вимог. Сума судового збору 31% складає 1708,67 грн. Стягненню з відповідачів підлягає 854 грн.33 коп з кожного.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив 3799,83 грн (за оскарження рішення в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 ) та 640 грн (за оскарження рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову). В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. В частині задоволення позову на суму 253 320 грн суд апеляційної інстанції зменшив суму до 170 450, 53 грн, що складає 32,7% від задоволених судом першої інстанції позовних вимог ОСОБА_1 Стягненню з позивача на користь відповідача підлягає 1242,54 грн. (32,7% від 3799,83 грн).

Отже, остаточно, судова колегія визначає до сплати різницю 1708,67-1242,54 =466,13 грн. з відповідачів на користь позивача ОСОБА_4 з кожного на відшкодування судових витрат по 233,06 грн .

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 18 січня 2019 року - в частині стягнення процентів за користування грошовими коштами в сумі 106 208, 67 грн та судових витрат - змінити. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування грошовими коштами - задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно проценти за користування грошовими коштами в сумі 23 336 (двадцять три тисячі триста тридцять шість) грн 98 коп. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Рішення суду в іншій оскаржуваній частині про задоволення позову і відмову у задоволенні зустрічного позову - залишити без змін. Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову в апеляційному порядку не переглядалось.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судовий збір в сумі 466 грн 13 коп., в рівних частках з кожного по 233 грн 06 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 21 червня 2019 року