Провадження №2/760/626/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2019 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Гак Г.М.

представника позивача- ОСОБА_1

представника відповідача- ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом і просить встановити факт його проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу у період з 18 липня 1995 року до 16 березня 2017 року.

Посилається в позові на те, що 29 січня 1977 року був зареєстрований його шлюб з ОСОБА_5 , яка на той час проживала разом з батьками у м. Фрунзе в Киргизії.

Після одруження вони разом проживали в його однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 , а в 1980 році переїхали в квартиру АДРЕСА_2 .

В 1982 році батько ОСОБА_5 звернувся до них з проханням про фіктивне розірвання шлюбу для отримання ним трьохкімнатної квартири.

09 грудня 1982 року шлюб між ними був розірваний, остання тимчасово переїхала до м. Сімферополя.

09 вересня 1983 року після отримання її батьками квартири, він та ОСОБА_5 повторно зареєстрували шлюб.

З того часу він з дружиною повторно використовували розірвання шлюбу як юридичну форму для вирішення життєвих проблем.

Так, з 18 липня 1995 року шлюб між ним та його дружиною був розірваний, проте вони продовжили проживати однією сім`єю.

Після смерті батька ОСОБА_5 її мати переїхала з м. Сімферополя до м. Києва, тяжко хворіла та потребувала сторонньої допомоги, у зв`язку з чим їм довелося переїхати до кв. АДРЕСА_3 квартиру по АДРЕСА_4 він використовував під офіс.

Після переїзду до нового житла він не реєстрував своє місце проживання у новій квартирі, натомість уклав із своєю дружиною договір, за яким здійснив обмін квартири по АДРЕСА_5 на Ѕ квартири по АДРЕСА_11 .

У 1997 році, порадившись з дружиною, він вирішив продати квартиру у старому будинку по АДРЕСА_6 та придбати за власні кошти квартиру у новому будинку.

27 листопада 1997 році ним була придбана квартира АДРЕСА_7 , яку він використовував в робочих цілях.

Після розлучення він з ОСОБА_5 продовжував проживати однією сім`єю, у зв`язку з чим квартира по АДРЕСА_6 була приватизована ними як однією сім`єю, про що 02 липня 1996 року відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району видано Свідоцтво про право власності на житло.

Підтвердженням ведення ним з ОСОБА_5 спільного господарства, прийняття рішень щодо розпорядження спільними коштами та майном, існування взаємної довіри є договір купівлі-продажу, за яким він за відповідною довіреністю продав квартиру, яку дружина успадкувала після смерті матері.

В період з 1995 року по 1998 рік він часто перебував у відрядженнях в Угорщині, Німеччині та в Чернігівській області, у зв`язку з чим за його відсутності ОСОБА_5 наглядала за новою квартирою по АДРЕСА_8 .

В цей же період у його дружини було виявлені захворювання діабету та гепатит С і він змушений був припинити відрядження і весь час приділяти дружині.

23 січня 2002 року він уклав Договір дарування квартири АДРЕСА_7 на користь ОСОБА_5 та зробив заповіт на її користь.

Враховуючи тяжкий стан здоров`я ОСОБА_5 , вони не мали змоги повторно оформити шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла і всі заходи по її похованню були здійснені ним та за його рахунок.

Зазначені обставини підтверджуються також копією листа Київської місцевої прокуратури № 9 від 22 березня 2017 року, відповідно до якого тіло дозволено видати йому, лікарським свідоцтвом про смерть № 879 від 20 березня 2017 року, виданим йому, договором-замовленням № 2.794584К на організацію та проведення поховання від 25 березня 2017 року, який був укладений та оплачений ним, Свідоцтвом про поховання № 3199-15487, виданого також йому.

Після смерті ОСОБА_5 він повідомив про це всіх знайомих та друзів, а також єдиного родича померлої - відповідача ОСОБА_4 , який є її племінником.

Відповідач відмовився приїжджати на поховання, жодної участі та допомоги після смерті ОСОБА_5 не надавав.

Крім того, і за життя ОСОБА_5 відповідач не надавав їй будь-якої допомоги, вони не спілкувалися, відповідач жодного разу не провідував ОСОБА_5 під час хвороби.

Для того, щоб квартира, яка залишилась після смерті ОСОБА_5 , не була визнана відумерлою спадщиною, за домовленістю з відповідачем останнім було подано заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

Оплата всіх нотаріальних дій та інших дій, пов`язаних з оформленням спадщини здійснювалась ним, і саме йому нотаріусом були видані запити, необхідні для ведення спадкової справи та оформлення спадщини.

Про факт проживання з померлою дружиною також свідчить і наявність у нього комплекту ключів від квартири, де вони мешкали разом.

У них не було дітей, а тому після смерті ОСОБА_5 він, вважаючи себе єдиним спадкоємцем, звернувся до нотаріальної контори для оформлення спадщини, однак у зв`язку з розірванням шлюбу йому було відмовлено в видачі Свідоцтва про право на спадщину.

Для вирішення зазначеного питання він звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з відповідною заявою в порядку окремого провадження, проте в ході розгляду справи було з`ясовано, що у відповідача є майнові претензії на спадкове майно.

Виходячи цього, просить задовольнити позов.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала.

Зазначила, що в провадженні Печерського районного суду м. Києва знаходиться справа за позовом ОСОБА_3 до Печерського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа: ОСОБА_4 про визнання розірвання шлюбу фіктивним.

Виходячи з цього, вважає, що ці два позови є двома взаємовиключними формами правовідносин, що свідчить про безпідставність доводів про проживання позивача та ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Зазначає, що відповідач не є учасником правовідносин, які виникли між позивачем та ОСОБА_5 щодо наявністю або відсутністю між ними сімейних правовідносин та не може будь-яким чином порушити або оспорити права позивача, які виникли з вказаних правовідносин.

Також зазначає, що підстави, на які посилається позивач у своїй заяві, не підтверджують та не доводять факту проживання позивача з ОСОБА_5 однією сім`єю.

Сам факт проживання позивача разом з ОСОБА_5 не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в порядку ст. 74 СК України, а відтак позивач має довести факт наявності саме сімейних правовідносин, що виникли між ним та ОСОБА_5

Так, укладання договору міни між позивачем та ОСОБА_5 не може свідчити про сімейний характер правовідносин з огляду на принцип свободи договору, встановлений ст. 3 ЦК України.

Щодо укладеного між позивачем та ОСОБА_5 Договору дарування, зазначає, що вчинення зазначеного правочину є правом власника майна, який здійснює розпорядження ним на власний розсуд, а отже, дана обставина не свідчить про наявність сімейних правовідносин між сторонами договору.

Так само про наявність сімейних правовідносин не свідчить і складення позивачем на ім`я ОСОБА_5 заповіту, видача ОСОБА_5 на ім`я позивача довіреність та оплата позивачем протягом декількох місяців в 2017 році наданих комунальних послуг за місцем проживання ОСОБА_5 .

Вважає, що позивачем не було надано беззаперечних та обґрунтованих доказів його проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 , а тому просить у позові відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Частинами 1 та 3 ст. 2 СК України встановлено, що Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.

Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між іншими членами сім`ї, визначеними у ньому.

Згідно з ч. ч.2,4 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі: шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

З цього законодавчо сформульованого поняття сім`ї випливає, що однією із ознак сім`ї є спільне проживання та спільний побут подружжя.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права на спадкування.

Судом встановлено, що 29 січня 1977 року Залізничним ЗАГС м. Києва був зареєстрований шлюб позивача та ОСОБА_5 , який був розірваний в органах ЗАГС 09 грудня 1982 року.

09 вересня 1983 року шлюб між ними був зареєстрований повторно, а 18 липня 1995 року розірваний.

/ а.с. 10 - 11 /

З 08 жовтня 1996 року і до смерті ОСОБА_5 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_9 , що підтверджується інформацією, наданою відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 19 грудня 2017 року № 108-27/7369ж.

Інші особи в квартирі зареєстровані не були.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується Лікарським свідоцтвом про смерть № 879 , виданим 20 березня 2017 року Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи.

З Лікарського Свідоцтва про смерть вбачається, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а в морг тіло доставлено 19 березня 2017 року .

/ а.с. 25; 121 /

Представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що в момент смерті поряд з померлою не було нікого, в тому числі і позивача, і вона декілька днів після смерті пролежала в квартирі.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що лікарів та працівників поліції викликали сусіди, оскільки з квартири відчувався неприємний запах.

Даних обставин не спростовувала представник позивача, за ініціативою якої був допитаний свідок, і яка зазначила, що позивач на той момент створював ОСББ і був дуже зайнятий роботою.

Відповідно до ст. 315 ЦПК України розгляд справ про встановлення факту віднесено до компетенції суду.

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Звертаючись до суду, не дивлячись на постановлену судом ухвалу про залишення позову без руху, позивач у змісті позову так і не зазначив, з якою метою він просить встановити даний факт у позовному провадженні, не заявляючи при цьому будь-яких вимог майнового характеру.

В той же час, зі змісту позову вбачається, що позивач вважає себе єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 , подав заяву про прийняття спадщини разом з відповідачем і має намір ставити питання про усунення його від права на спадкування.

Тобто, підставою позову є отримання позивачем права на спадкування після смерті ОСОБА_5 .

В пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів.

Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Згідно ст.ст.1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

В статті 1259 ЦК України визначено, що черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині.

Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Зі змісту позову вбачається і це підтвердила в судовому засіданні представник позивача, метою встановлення факту проживання однією сім`єю позивача з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу необхідно останньому для отримання спадщини.

Отже, встановлення вказаного факту має визначені юридичні наслідки, що виражаються в отриманні позивачем статусу спадкоємця четвертої черги.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказів, які б підтвердили спільне проживання позивача з ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з усіма притаманними ознаками, які проявляються не тільки в спільному проживанні, а і у веденні спільного господарства, веденні спільного бюджету, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, та наявність інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин, ні позивачем до позовної заяви, ні його представником в судовому засіданні надано не було.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні зазначила, що декілька років тому вона надавала медичну допомогу померлій, відвідувала її за місцем проживання.

Бачила в квартирі позивача, з яким померла пила чай.

Померла їй пояснювала, що позивач її колишній чоловік, який допомагає їй, коли вона про це попросить.

Чи проживав він у квартирі, вона не знає.

В той же час зазначила, що коли ОСОБА_5 померла, позивача розшукували сусіди з допомогою поліції, оскільки з квартири стало чути запах.

Коли відчинили квартиру, стало відомо, що ОСОБА_5 померла, сидячи в кріслі.

Даних обставин представник позивача в судовому засіданні не спростовувала.

Що стосується цивільно-правових угод, якими позивач обгрунтовує свої вимоги,суд виходить з наступного.

З Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 вбачається, що вона була придбана позивачем 18 липня 1996 року, тобто уже після розірвання шлюбу з померлою.

20 серпня 1996 року між позивачем та ОСОБА_5 був укладений договір міни, за яким остання обміняла належну їй на праві власності Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 на квартиру АДРЕСА_3 .

Цими угодами позивач з померлою вирішили питання, пов`язані з порядком користування спільною частковою власністю належною їм на праві власності квартирою АДРЕСА_2 .

/ а. с. 12 - 13 /

З довіреності ОСОБА_5 на ім`я позивача від 27 травня 1997 року вбачається, що вона була видана йому на укладення угоди купівлі-продажу квартири АДРЕСА_10 , успадкованої нею після смерті матері.

12 вересня 1997 року видана довіреність була реалізована укладенням договору купівлі-продажу квартири.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно з ч.ч.1,3 ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

З цього випливає, що представництво на укладення угод не пов`язується з наявністю родинних відносин чи іншої спорідненості, а тому не може свідчити про проживання позивача з померлою однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

23 січня 2002 року між позивачем та ОСОБА_5 був укладений договір дарування, за яким остання отримала в дар від позивача належну йому квартиру АДРЕСА_7 .

21 березні 2003 року між ними була укладена Угода про розірвання договору дарування.

Того ж дня позивачем був складений заповіт, за змістом якого у разі його смерті зазначена квартира мала перейти у спадок до ОСОБА_5

/ а. с. 14 - 18; 21 - 22 /

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).

З точки зору ст. 1233 ЦК України заповіт - це особисте розпорядження особи (заповідача) щодо майна, яке їй належить, майнових прав та обов`язків на випадок своєї смерті.

При цьому, з точки зору закону, спадкоємцями можуть бути одна або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у заповідача з цими особами сімейних, родинних відносин.

Виходячи з цього, поняття заповіту та спадкоємства за заповітом, складання позивачем заповіту на користь померлої не може бути доказом його проживання однією сім`єю з померлою без реєстрації шлюбу.

Крім того, з матеріалів справи вбачається і ці обставини не спростовувала представник відповідача, всі заходи по похованню ОСОБА_5 здійснювалися позивачем.

Ці обставини підтверджуються наданими позивачем: копією листа Київської місцевої прокуратури № 9 від 22 березня 2017 року, відповідно до якого тіло дозволено видати позивачу, лікарським свідоцтвом про смерть ОСОБА_5 № 879 від 20 березня 2017 року, видане позивачу, договір-замовлення № 2.794584К на організацію та проведення поховання від 25 березня 2017 року, укладений позивачем, Свідоцтво про поховання № 3199-15487, видане також йому, що підтверджує зазначені обставини.

Представник відповідача в судовому засіданні, не заперечуючи даного факту, в той же час посилалася на те, що про смерть ОСОБА_5 відповідач дізнався не від позивача, а від знайомої померлої, яка періодично надавала їй допомогу.

/ а.с. 24 - 33, 112 /

Суд вважає, що понесені позивачем витрати на поховання ОСОБА_5 також не є доказом їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а є лише підставою для відшкодування цих витрат спадкоємцями померлої в порядку ст. 1232 ЦК України.

В обґрунтування позову представником позивача також надано квитанції по оплаті комунальних платежів за період з березня 2017 року по травень 2017 року, де платником зазначений позивач.

Проте, сплата ним зазначених платежів за два місяці у 2017 року також не є належним доказом зазначених у позові обставин.

Виходячи з викладеного вище суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 237, 244, 1216, 1218, 1222, 1233,1258, 1259, 1264 ЦК України, ст. ст. 2, 3, 21 СК України, ст.ст.2, 4, 12, 76-82, 89-92, 293-294, 315-319 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24 червня 2019 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва