Провадження № 22-ц/802/575/19 Категорія: 3 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Карпук А. К.,

з участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на частку у спільному майні за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 березня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом про визнання права власності на частку у спільному майні, мотивуючи вимоги тим, що 03.06.2002 року вона отримала у спадщину від спадкодавця ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкове майно, а саме: 29/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , а також Ѕ земельної ділянки для обслуговування даного будинку. Позивач зазначає, що вона зверталася до відповідачів, які є дітьми іншого спадкоємця ОСОБА_7 , із проханням укласти договір поділу вказаного житлового будинку, однак останні відмовили їй у цьому. Оскільки відповідачі не уклали з нею договір про визначення її частки у спадковому майні, вона позбавлена можливості здійснити державну реєстрацію належної їй частки будинковолодіння у визначеному законом порядку.

У зв`язку з цим ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право спільної часткової власності на 29/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 37,4 кв . м. , житловою площею 23.1 кв. м. , яка складається з коридору 3,2 кв.м., кухні 5,6 кв.м., кімнати 10,2 кв.м, кімнати 12,8 кв.м., ванної площею 2,6 кв.м., коридору 2,9 кв.м. та надвірних будівель: сарай Б-1, сарай-літня кухня Б, гараж Б1, погріб з шийкою В, погріб Б2, вбиральня Г, огорожа 1-4, із посиланням на положення ст. 357 ЦК України.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вважає, що оскаржуване рішення винесено без додержання норм матеріального і процесуального права, та з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи. Просить дане рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

У відзиві відповідачі зазначають, що доводи ОСОБА_2 , викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач та її представник не надали суду будь-яких доказів того, що інші співвласники будинку оспорюють чи не визнають вказаний розмір частки належної позивачу, або, що між ними взагалі існує будь-який спір стосовно визначення числового вираження частки кожного у спірному житловому будинку, враховуючи, що саме те майно, на яке просить позивачка визнати за нею право власності, а саме - 29/100 житлового будинку, що складає квартиру № 1 , з надвірними будівлями , було вказане у заповіті спадкодавцем і саме на це ж майно нотаріусом видано у 2002 році свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи і зроблений з дотриманням вимог закону, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що батько позивачки ОСОБА_6 13 серпня 1999 року склав заповіт, яким зробив розпорядження на випадок своєї смерті щодо належного йому на праві власності будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , заповівши його в таких долях: своїй дочці ОСОБА_2 першу квартиру, яка складається з двох житлових кімнат, кухні, коридора, ванни загальною площею 37,4 кв.м, а житловою площею 23,1 кв.м; та своєму синові ОСОБА_7 - другу квартиру, яка складається з п`яти житлових кімнат, кухні, коридора, ванни, туалета, загальною площею 97,8 кв.м, а житловою площею 76,9 кв.м. Земельну ділянку за цією адресою заповів вказаним особам у рівних долях.

Як встановлено матеріалами справи, 03.06.2002 року державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори Горбатюк Т. П. видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 на 29/100 частин спадкового майна, що складає квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 23,1 кв.м . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 . Біля будинку розташовані такі надвірні будівлі: сарай Б-1, сарай-літня кухня б, гараж б1,погріб з шийкою В, погріб б2, вбиральня Г, огорожа 1. (а.с. 6)

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 28.02.2006 року, виданим державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори Красневич О. А., позивач ОСОБА_2 є власником 1/2 земельної ділянки, на якій знаходиться житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_7 також видано 10.09.2002 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори Губик З. В. на 71/100 частину спадкового будинковолодіння, що складає квартиру № 2 житловою площею 76,9 кв.м із зазначенням тих самих надвірних будівель і споруд.

В обох свідоцтвах було вказано, що свідоцтво відповідно до ст.227 ЦК України (в редакції, що діяла на той час) підлягає реєстрації в Луцькій міській раді (у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації). З відміток, які наявні на свідоцтвах, виданих ОСОБА_2 на 29/100 та ОСОБА_7 на 71/100 частин спадкового майна, видно, що ними здійснено державну реєстрацію своїх часток майна у Волинському БТІ 02 жовтня 2002 року за реєстровим № 1741, інвентаризаційна справа № 5298 (а.с.6 зворот, а. с. 45 зворот).

Питання щодо розподілу земельної ділянки в натурі між спадкоємцями вирішено шляхом подання ними 17 жовтня 2007 року спільної заяви до нотаріальної контори зі схемою розподілу земельної ділянки, згідно з якою за згодою було відведено в землекористування ділянку 0,0313 га ОСОБА_2 та площею 0,0312 га ОСОБА_7 (а.с.45). Як ствердили відповідачі, сторони з цього часу користувалися цими ділянками та кожен зі спадкоємців використовував відповідно ті прибудинкові споруди, які знаходились на відведених їм частинах ділянки без жодних претензій.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер спадкоємець 71/100 частини спадкового майна - ОСОБА_7 У квартирі АДРЕСА_2 будинку продовжують проживати відповідачі - дружина ОСОБА_7 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом даних норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

При розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на частку у спільному майні, позивач посилається на те, що між нею та відповідачами, як спадкоємцями співвласника будинку, відсутня згода щодо визначення її частки у спірному майні, у зв`язку з чим вона позбавлена можливості здійснити державну реєстрацію належної їй частки будинковолодіння.

Із наданих пояснень відповідачів як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, вбачається, що твердження позивачки щодо звернення до них з пропозицією укласти будь-які договори користування житловим будинком дійсності не відповідають. Зазначили, що з моменту оформлення відповідних свідоцтв на право власності житлового будинку в частках кожною із сторін, на території будинковолодіння здійснювалися добудови (реконструкції), а також знищення споруд.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 357 ЦК України передбачено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Отже висновок суду, що позивач та її представник під час розгляду спору не надали суду будь-яких доказів того, що відповідачі оспорюють або не визнають вказаний розмір частки, належної позивачу, або що між ними взагалі існує будь-який спір стосовно визначення числового вираження частки кожного у спірному житловому будинку, є обгрунтований та правильним.

Таким чином вбачається, що позивач, пред`являючи дані позовні вимоги, помилково посилається на норми ч.2 ст. 357 ЦК України, при цьому розмір частки позивачки ОСОБА_2 у спадковому будинковолодінні чітко визначений свідоцтвом про право на спадщину за заповітом - 29/100 .

З`ясовуючи характер спірних правовідносин, суд першої інстанції вірно зазначив, що обраний спосіб захисту та матеріально-правова підстава для позову не відповідають суті спору. З вимогами стосовно встановлення порядку користування житловим будинком його співвласниками або ж про поділ (виділ) спільного майна в натурі ОСОБА_2 до суду не зверталась.

Також правильно судом не було застосовано як підставу для відмови у позові пропущення строку позовної давності, оскільки позовні вимоги є недоведеними.

За правилами частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів (стаття 89 ЦПК України) дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна правова оцінка.

Судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 березня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді