КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/6981/2019
справа №363/3244/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення Вишгородського районного суду Київської області, ухваленого під головуванням судді Чіркова Г.Є. 28 січня 2019 року,

у справі за позовом заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах Київського обласного та по місту Києву Управління лісового та мисливського господарства та Державного підприємства "Вищедубечанське лісове господарство" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Вишгородська міська рада про витребування з незаконного володіння земельної ділянки

встановив:

В серпні 2017 року заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах Київського обласного та по місту Києву Управління лісового та мисливського господарства та ДП "Вищедубечанське лісове господарство" звернувся до суду з позовом, у якому просив витребувати в постійне користування ДП "Вищедубечанське лісове господарство" з незаконного володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1042 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що розташована на території садового товариства "Дніпро-8" садівницького масиву "Дніпро" м.Вишгород Київської обл., вартістю 90770 грн.

Вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 жовтня 2013 року у справі №363/981/13-ц у справі за позовом міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в Київській області в інтересах держави в особі Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, ДП "Вищедубечанське лісове господарство" до Вишгородської міської ради Київської області, ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення міської ради та державного акту на права власності на земельну ділянку вирішено:

- визнати незаконним рішення тридцять першої сесії 5 скликання Вишгородської міської ради Київської області від 29 грудня 2009 року №31/16 в частині надання у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва, що розташована в садовому товаристві "Дніпро-8";

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1042 га для ведення садівництва, серії НОМЕР_2 , кадастровий номер НОМЕР_1 , виданий на ім`я ОСОБА_4 .

У зв`язку із цим земельна ділянка підлягала поверненню ДП "Вищедубечанське лісове господарство", проте на підставі договору купівлі-продажу від 18 серпня 2016 року ОСОБА_4 відчужила земельну ділянку на користь ОСОБА_3 , який, в свою чергу, на підставі договору купівлі-продажу від 08 жовтня 2016 року відчужив її на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 кожній.

Посилаючись на те, що земельна ділянка була продана особою, яка не мала права її відчужувати, просить витребувати її згідно із ст.388 ЦК України.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, першим заступником прокурора Київської області подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційну скаргу мотивує незаконністю висновків суду про те, що відповідачі є добросовісними набувачами; що договори купівлі-продажу, згідно із якими у відповідачів виникло право власності, недійсними не визнавались; що витребування майна матиме ознаки непропорційного втручання держави у право власності відповідачів.

Зокрема вказує, що земельна ділянка ОСОБА_4 не належала та вона не мала права нею розпоряджатися згідно із правовими наслідками, що виникли у зв`язку із рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 жовтня 2013 року у справі №363/981/13-ц, а відтак послідуючі договори не могли створювати юридичних наслідків.

Зазначає, що визначений прокурором спосіб захисту права не вимагає визнання таких договорів недійсними.

Вказує на незаконність висновку суду про те, що витребування майна матиме ознаки непропорційного втручання держави у право власності відповідачів. На твердження прокуратури, суд, наводячи такий висновок, повністю нівелює права дійсного власника земельної ділянки, яким є ДП "Вищедубечанське лісове господарство".

Зазначає, що відповідно до ст.661 ЦК України саме ОСОБА_5 , будучи обізнаною про судове рішення від 28 жовтня 2013 року, має нести перед відповідачами матеріальну відповідальність.

Висновки суду щодо здійснених відповідачами витрат у зв`язку із будівельними роботами вважає такими, що не мають відношення до справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів посилається на те, що необхідність представництва прокуратурою у цій справі належним чином не обґрунтовано. Вказує, що не доведено право власності ДП "Вищедубечанське лісове господарство" на спірну земельну ділянку, а відтак і право на її витребування, оскільки після рішення суду не було проведено її державної реєстрації та жодних дій з її повернення впродовж розумних строків із належною заінтересованістю.

Вказує, що відповідачі добросовісно та відкрито набули у власність земельну ділянку, а з огляду на практику Європейського суду з прав людини - громадяни не можуть нести відповідальності за тими помилками, що були допущені державою.

В судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_6 доводи апеляційної скарги підтримав.

Представник відповідачів ОСОБА_7 , а також представник третіх осіб ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - ОСОБА_8 проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ст.372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до части 1 та 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував свої висновки наступним:

приватний нотаріус Бандура С.О. при посвідченні договорів купівлі-продажу від 18 серпня 2016 року та від 08 жовтня 2016 року, та під час реєстрації права власності не виявив перешкод для таких дій, відтак зазначені правочини слід вважати правомірними, а відповідачів добросовісними набувачами;

укладення зазначених правочинів стало можливим через нездійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно згідно рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 жовтня 2013 року протягом тривалого часу;

зазначені правочини не оспорюються;

запропоноване в позові втручання в права добросовісних набувачів майна є явно непропорційним, призведе до істотного дисбалансу прав та інтересів добросовісних набувачів і порушення їхніх прав в розумінні вимог ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, призведе до невиправданого втручання в право мирно володіти своїм майном, коли умови будь-якої компенсації відповідачам на дотримання принципу пропорційності та балансу інтересів позивачами не розроблялись і на розгляд суду не висунуті.

Окрім того, суд встановив, що відповідачами були понесені значні матеріальні витрати на придбання самої земельної ділянки, а також на проведення будівельних робіт на ній та за змістом позову не убачається будь-яких варіантів на можливе отримання компенсації.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Установлено, що Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 жовтня 2013 року у справі №363/981/13-ц позов міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в Київській області в інтересах держави в особі Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства "Вищедубечанське лісове господарство" до Вишгородської міської ради Київської області та ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення міської ради та державного акту на права власності на земельну ділянку задоволено, визнано незаконним рішення тридцять першої сесії 5 скликання Вишгородської міської ради Київської області від 29 грудня 2009 року №31/16 в частині надання у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва, що розташована в садовому товаристві "Дніпро-8", визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1042 га для ведення садівництва, серії НОМЕР_2 , кадастровий номер НОМЕР_1 , виданий на ім`я ОСОБА_4

Цим же рішенням суду установлено належність спірної земельної ділянки до земель лісового фонду на підставі планово-картографічних матеріалів з посиланням на пункт 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України (далі ЛК України).

Ліси та землі лісового фонду є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (ч.2 ст.1 ЛК України).

Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів, регулюються Земельним кодексом України (далі ЗК України), а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу (ч.2 ст.3 ЗК України).

За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення ( ч.1 ст.19 ЗК України).

Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства (ст.63 ЛК України).

До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (ст.5 ЛК України).

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (ч.1 ст.164 ЗК України).

Відповідно до п.5 розділу VІІІ "Прикінцеві положення" ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 жовтня 2013 року у справі №363/981/13-ц установлено статус земельної ділянки лісогоподарського призначення та належність до земель Державного підприємства "Вищедубечанське лісове господарство", відтак доводи відповідачів у відзиві на апеляційну скаргу щодо не встановлення правового статусу земельної ділянки є безпідставними та відхиляються колегією суддів.

Установлено також, що 18 серпня 2016 року між ОСОБА_4 (продавець), в інтересах якої діяв ОСОБА_9 , та ОСОБА_3 (покупець) укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Бандурою С.О. та зареєстрований в реєстрі за №866. Об`єктом продажу є зазначена вище земельна ділянка. Згідно із змістом договору право власності продавця на земельну ділянку підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 .

(т.1 а.с.12)

Інформація про перехід права власності внесена у Державний земельний кадастр та Державний реєстр речових прав на нерухоме майно.

(т.1 а.с. 145, 148, 150)

08 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 (покупці) укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Бандурою С.О. та зареєстрований в реєстрі за №1062. Об`єктом продажу є зазначена вище земельна ділянка, яку покупці придбали в рівних частках.

(т.1 а.с.75)

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів щодо об`єкта нерухомого майна право власності відповідачів зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

(т.1 а.с.11)

У даних Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 29 березня 2018 року №НВ-018 міститься наступна інформація:

- земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 знаходиться у АДРЕСА_1

- цільове призначення: для колективного садівництва;

- категорія земель: землі сільськогосподарського призначення для ведення садівництва;

- інформація про документацію із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки: проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок, 17.05.2016;

- орган, який зареєстрував земельну ділянку: Управління Деркомзему у Вишгородському районі;

- дата державної реєстрації земельної ділянки: 19.10.2010;

- власники ОСОБА_2 (1/2 частка); ОСОБА_1 (1/2 частка);

- відомості про обмеження у використанні земельної ділянки, встановлені Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051, не зареєстровані.

(т.1 а.с.120)

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Натомість можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно із ст.388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуто безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч.3 ст.388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини 1-3 ст.388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Власник з дотриманням вимог ст.ст. 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Оцінюючи пропорційність втручання держави у право на мирне володіння майном, колегія суддів зазначає таке.

У спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, не погіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (ч.3 ст.13, ч.7 ст.41, ч.1 ст.50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок ( ст.ст. 18, 19, п."а" ч.1 ст.91 ЗК України, які набуваються лише згідно із законом (ст.14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. Відтак, застосовуючи критерії сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном слід оцінювати пропорційність такого втручання.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає із змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за використанням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати, податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручання, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обгрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно.

Саме на таких позиціях ґрунтується практика Європейського суду з прав людини, зокрема і в тих рішеннях, на які містить посилання рішення суду першої інстанції (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року, "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року).

Порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий, і навпаки встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (рішення ЄСПЛ у справі "Гамер проти Бельгії" від 27 листопада 2007 року).

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору.

Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її передачі у власність фізичної особі, передбачене законодавством України. Відповідні приписи стосовно охорони вказаної категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими і передбачуваними.

Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення.

В силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки відповідачі, проявивши розумну обачність, могли та повинні знати про те, що ця земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення.

З огляду на викладене вище загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та не погіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватні інтереси відповідачів у збереженні права на земельну ділянку. При цьому колегія суддів зазначає, що ураховуючи приписи ст.390 ЦК України, відповідачі не позбавлені можливості звернутися із позовом про відшкодування необхідних витрат на утримання та збереження останньої, а у разі поліпшень земельної ділянки, які не можуть бути відокремлені від неї без завдання їй шкоди, - пред`явити позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилась вартість земельної ділянки.

Отже колегія суддів уважає, що витребування земельної ділянки у відповідачів не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном.

В частині представництва прокурора суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно із ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про прокуратуру" на прокуратуру покладаються такі функції: 1) підтримання державного обвинувачення в суді; 2) представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом; 3) нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; 4) нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян.

Звертаючись до суду із цим позовом, прокурор вказував на те, що Київським обласним та по місту Києву Управлінням лісового та мисливського господарства та Державним підприємством "Вищедубечанське лісове господарство" не вжито заходів щодо повернення спірної земельної ділянки, посилаючись на ст.23 Закону України "Про прокуратуру" та ч.2 ст.45 ЦПК України (в редакції на час звернення до суду) .

Відтак прокуратура має підстави для представництва інтересів держави і цій справі.

В частині застосування наслідків спливу позовної давності, колегія суддів зазначає, що оскільки Договір купівлі-продажу земельної ділянки між ОСОБА_4 (продавець), в інтересах якої діяв ОСОБА_9 , та ОСОБА_3 (покупець) укладено 18 серпня 2016 року, із цим позовом прокурор звернувся до суду у серпні 2018 року, відтак позовна давність є дотриманою.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.141 ЦПК України на відшкодування судових витрат з відповідачів в рівних частках підлягає стягненню на користь прокуратури Київської області 1600 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції та 2400 грн. за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 січня 2019 року скасувати та постановити нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги задовольнити.

Витребувати в постійне користування Державного підприємства "Вищедубечанське лісове господарство" з незаконного володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1042 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що розташована на території садового товариства "Дніпро-8" садівницького масиву "Дніпро" м.Вишгород Київської обл.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь прокуратури Київської області на відшкодування судових витрат 4000 грн. в рівних частках.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 червня 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова