ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2019 року м. Чернівці

справа № 718/3074/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанська Н. К.

суддів: Литвинюк І.М., Кулянди М.І.

секретар Собчук І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 25 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Мізюк В.М.,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Вказував на те, що ОСОБА_2 отримала в позику від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 1 000 000 грн, що підтверджується договором позики.

01 жовтня 2018 року відповідно до договору про переуступку боргу, ОСОБА_3 переуступив борг ОСОБА_1

У строк вказаний в договорі позики відповідач борг не повернула, на його прохання в добровільному порядку повернути кошти ніяким чином не відреагувала та в усній формі відмовилась повертати позичені кошти.

Просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики у сумі 1 000 000 грн.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 25 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в які просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно визнав неналежним доказом оригінал боргової розписки тільки на підставі сумніву щодо її справжності. Отже фактично суд відмовив у задоволенні позову на підставі свого припущення, що є грубим порушенням норм.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористалися.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту отримання та неповернення боргу відповідачем.

Проте, погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом установлено, що 25 серпня 2017 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 позику на суму 1 000 000 грн (один мільйон гривень), зобов`язавшись повернути вказану суму до 01 жовтня 2018 року. Дана обставина підтверджується борговою розпискою від 25 серпня 2017 року, оригінал якої долучено до матеріалів справи (а.с.2).

01 жовтня 2018 року ОСОБА_3 переуступив борг ОСОБА_2 в сумі 1 000 000 грн ОСОБА_1 , що підтверджується договором про переуступку боргу, оригінал якої долучено до матеріалів справи (а.с.3).

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В статті 1049 ЦК України також зазначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора погодженої сторонами грошової суми.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником грошових коштів в борг із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Вказані висновки висловлені Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13) та в постанові від 11 листопада 2015 року (справа № 6-1967цс15).

Відповідно до норм статтей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

За правилами ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

В порядку ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Встановлено, що у визначені в договорі позики строки відповідачка борг не повернула.

Наявність у позивача оригіналу розписки про отримання відповідачкою позики беззаперечно вказує на те, що ОСОБА_2 не виконала зобов`язання щодо повернення одержаних за договором позики коштів.

Таким чином, колегія суддів установивши, що відповідач не повернула позичені кошти у строк, передбачений договором, - 01 жовтня 2018 року, приходить до висновку про стягнення вказаного боргу з відповідачки на користь позивача.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом..

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідачка ОСОБА_2 заперечень щодо укладення договору позики чи повернення боргу позивачу або третій особі не висловила, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що позов про стягнення боргу за договором позики є доведеним та таким, що підлягає до задоволення.

Відповідно до п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про задоволення позову.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно із пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

ОСОБА_1 відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору як інвалід війни ІІ групи. Таким чином, на відповідача покладаються судові витрати за подання позивачем позовної заяви та апеляційної скарги в дохід державного бюджету України у розмірі 22025 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 25 березня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у сумі 1 000 000 грн (один мільйон гривень).

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 22025 (двадцять дві тисячі двадцять п`ять) гривень судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 21 червня 2019 року.

Головуючий /підпис/ Н.К. Височанська

Судді: /підпис/ І.М. Литвинюк

/підпис/ М.І. Кулянда

З оригіналом згідно: