Номер провадження: 22-ц/813/4325/19
Номер справи місцевого суду: 511/2656/18
Головуючий у першій інстанції Ільяшук А. В.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 17 січня 2019 року у складі судді Ільяшук А. В.,

встановив:

У грудні 2018 року АТ КБ «Приват Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , як спадкоємця, про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 26.11.2007 року в розмірі 6414,30 грн.

Позов обґрунтовано тим, що згідно укладеного договору №б/н від 26.11.2007 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором станом на дату смерті заборгованість ОСОБА_2 перед банком за кредитним договором №б/н від 26.11.2007 року становить 6414,30 грн.

Спадкоємці ОСОБА_2 . мали право подати заяву про прийняття або про відмову від спадщини у строк з 17.08.2013 року по 17.02.2014 року.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є ОСОБА_1 , на підтвердження чого надано копії паспортів позичальника та відповідача, де в якості адреси реєстрації зазначено: АДРЕСА_1 .

На виконання вимог ч. 2 ст. 1281 ЦК України, позивачем 12.03.2014 року була направлена претензія кредитора до Роздільнянської районної державної нотаріальної контори.

26.03.2014 року позивачем було отримано відповідь Роздільнянської районної державної нотаріальної контори, в якій зазначалось, що про видачу свідоцтва про право на спадщину буде повідомлено у встановленому законом порядку.

Позивач вважає, що ОСОБА_1 прийняла спадщину, до складу якої входять, у тому числі кредитні зобов`язання померлого позичальника.

Спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, так як відповідач не відмовився від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме шість місяців від дня відкриття спадщини.

Згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

14.05.2018 року, до спадкоємця ОСОБА_1 було направлено лист-претензію, згідно якого банк пред`явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано.

Оскільки на теперішній час відповідач грошові кошти не повернув, позивач просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 17 січня 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «Приват Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції посилався навідсутність відомостей про відкриття спадкової справи після смерті позичальника ОСОБА_2 , щодо кола осіб, які мають право спадкування за законом після померлого ОСОБА_2 , яке майно належало на праві власності на час смерті спадкодавцю ОСОБА_2 , яке б могло бути об`єктом спадкування між спадкоємцями після смерті ОСОБА_2 , і яка вартість майна, яке могло бути одержане спадкоємцями у спадщину, і в межах якого могли бути задоволені вимоги кредитора за зобов`язаннями, що виникали з умов вказаного договору №б/н від 26.11.2007 року.

Вказане заочне рішення суду оскаржує в апеляційному порядкупозивач АТ КБ «Приват Банк».

В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Основними доводами апеляційної скарги є посилання на ст. 1282 ЦК України, згідно якої АТ КБ «Приват Банк» має право на задоволення позову, крім того, на спростування висновків суду першої інстанції, зазначив, що матеріали справи мають достатньо доказів щодо прийняття спадщини ОСОБА_1 після померлого боржника ОСОБА_2 , зокрема копія свідоцтва про смерть, копії паспортів осіб, з яких вбачається місцем реєстрації одна й та сама адреса, відповідь Роздільнянської районної державної нотаріальної контори.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Сторони в судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялися належним чином.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Справа розглянута апеляційним судом на підставі ч. 2 ст. 247 та ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначеним вимогам закону ухвалено у справі рішення не відповідає.

Апеляційним судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що згідно до укладеного договору №б/н від 26.11.2007 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору.

Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме, надав позичальнику ОСОБА_2 кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідно до змісту ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно умов договору й вимог Цивільного кодексу, а згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно п. п. 1 та 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

ІНФОРМАЦІЯ_2 позичальник ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по Роздільнянському району Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області 27.08.2013 року, на підставі актового запису №504 (а.с.18).

Спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є відповідач ОСОБА_1 , що підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідача, де в якості адреси реєстрації зазначена: АДРЕСА_1 .

Вказане також підтверджується відомостями місця реєстрації відповідача, наданими на запит суду (а.с.44 - зворот).

На виконання вимог ч. 2 ст. 1281 ЦК України, позивачем 12.03.2014 року була направлена претензія кредитора до Роздільнянської районної державної нотаріальної контори Одеської області (а.с.21).

26.03.2014 року позивачем було отримано відповідь Роздільнянської районної державної нотаріальної контори Одеської області від 18.03.2014 року, вих. №210/02-14, в якій зазначалось, що претензія Банку додана до спадкової справи та що про видачу свідоцтва про право на спадщину буде повідомлено у встановленому законом порядку (а.с.22).

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі статтею 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Як роз`яснено у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця.

Аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно (право володіння, користування).

За змістом статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Абзацом 2 пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця, розмір якої може бути визначений за правилами статті 625 цього Кодексу.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на момент смерті ОСОБА_2 були зареєстровані разом з останньою за адресою: АДРЕСА_1 , що свідчить про прийняття нею спадщини, оскільки відсутність свідоцтва про право на спадщину не свідчить про неприйняття особою спадщини.

Висновок суду першої інстанції про те, що реєстрація місця проживання відповідача не є належним доказом на підтвердження факту її постійного проживання із спадкодавцем та доказом, що вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_2 ґрунтується на припущеннях, оскільки факт постійного проживання разом із спадкодавцем може підтверджуватися відміткою у паспорті спадкоємця про місце реєстрації особи, що в силу положень статті 1268 ЦК України дає підстави для висновку про належність спадщини спадкоємцеві з часу її відкриття.

Така правова позиція висловлена Верховним судом у постановах від 16 травня 2018 року у справі №336/3968/16-ц та від 08 серпня 2018 року у справі №310/145/17.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову є помилковим.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України).

Оскільки, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та висновки районного суду не відповідають фактичним обставинам справи, тому рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ч. 1 п. 3, 4 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

З матеріалів справи вбачається, що за подання позову до суду першої інстанції АТ КБ «Приват Банк» було сплачено 1762 грн. (а.с.1). За подання апеляційної скарги АТ КБ «Приват Банк» було сплачено 2643 грн. (а.с.72).

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст. 141 ЦПК України.

Отже, сума сплаченого АТ КБ «Приват Банк» судового збору підлягає стягненню з ОСОБА_1 .

Оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України є малозначна, тому у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України в касаційному порядку оскарженню не підлягає крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 141, 268, 274, 367, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 17 січня 2019 року скасувати, ухвалити нову постанову.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором кредитором спадкодавця задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_2 , виданий Роздільнянським РВ УМВС України в Одеській області 16 лютого 1998 року, зареєстрована у АДРЕСА_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 26.11.2007 року в розмірі 6414,30 грн. в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Стягнути з ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_2 , виданий Роздільнянським РВ УМВС України в Одеській області 16 лютого 1998 року, зареєстрована у АДРЕСА_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» сплачений ним судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 4405,00 грн.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст Постанови складено 26 червня 2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець