Постанова

Іменем України

05 червня 2019 року

м. Київ

справа № 277/324/14-ц

провадження № 61-12469св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , територіальна громада в особі Рихальської сільської ради Ємільчинського району Житомирської області,

треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2016 року у складі судді Прищепи Т. П. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 14 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Жигановської О. С., Якухно О. М., Коломієць О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2014 року ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , територіальної громади в особі Рихальської сільської ради Ємільчинського району Житомирської області, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності на спадкове майно.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла баба її неповнолітнього сина ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , після смерті якої відкрилась спадщина на земельну частку (пай), грошові вклади та житловий будинок на АДРЕСА_1 . Спадщину прийняли дочка спадкодавця ОСОБА_3 та син ОСОБА_7 . Однак при оформленні спадщини ОСОБА_3 приховала факт прийняття спадщини ще й ОСОБА_7 та оформила відповідні документи лише на себе.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер. Спадщину після його смерті прийняв неповнолітній син ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 .

Нотаріусом відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність належно оформлених правовстановлюючих документів на вищевказаний житловий будинок та неможливість встановлення факту прийняття ОСОБА_7 спадщини після смерті його матері ОСОБА_6

Посилаючись на вказані обставини та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд визнати за її неповнолітнім сином ОСОБА_2 право власності на все спадкове майно, а саме: житловий будинок на АДРЕСА_1 , земельну частку (пай), грошові вклади, та визнати повністю недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка не довела факт вступу ОСОБА_7 в управління або володіння спадковим майном та його набуття в порядку спадкування після смерті матері. Тому відсутні підстави для задоволення і решти позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно за його неповнолітнім сином та визнання недійсним виданого відповідачці ОСОБА_3 свідоцтва про право власності на це майно.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 14 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , відхилено.

Рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд правильно визначив правовідносини, які виникли між сторонами, та норми матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні цього спору, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами помилково відхилені обставини щодо фактичного вступу ОСОБА_7 в управління та володіння спадковим майном як спадкоємцем першої черги спадкування за законом, оскільки вони встановлені рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 23 січня 2014 року у справі № 277/357/13-ц. Суди не встановили обставини видачі і отримання свідоцтва про смерть ОСОБА_6 на підставі рішення суду саме за заявою ОСОБА_7 (справа № 2-921), довідки від 08 вересня 2003 року № 100 на отримання одноразової допомоги на поховання ОСОБА_6 , а також не дослідили матеріали спадкової справи від 04 квітня 2003 року № 60 і постанову нотаріуса про відмову ОСОБА_3 у вчиненні нотаріальної дії від 04 квітня 2013 року № 156/02-31. Також судами у порушення вимог частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року не враховано обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 02 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про продовження строку на прийняття спадщини, яким вирішувалось питання про спадкові права неповнолітнього ОСОБА_2

Судами проігноровані подані позивачкою докази на підтвердження факту прийняття ОСОБА_7 спадщини після смерті ОСОБА_6 , що узгоджується з пунктом 113 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 зазначала про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, а доводи касаційної скарги вважала такими, що не спростовують правильність їх висновків, оскільки зводяться до переоцінки доказів у справі.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Ємільчинського районного суду Житомирської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 грудня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , територіальної громади в особі Рихальської сільської ради Ємільчинського району Житомирської області, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності на спадкове майно призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року цивільну справу № 277/324/14-ц передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 (а. с. 77 т. 1), після смерті якої залишилось спадкове майно, яке складається із житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 ; права на земельну частку (пай), що перебувала у колективній власності приватно-колективної агрофірми «Твердь» с. Симони Ємільчинського району Житомирської області; грошових внесків з відповідними компенсаційними відсотками та надбавками, що зберігаються в ТВБТ № 10005/063 смт Ємільчине АТ «Державний ощадний банк України» (т. 2, а. с. 163, 167-169).

Пунктами 4 і 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року передбачено, що ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим кодексом. Пунктом 2 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Враховуючи, що фактично позовні вимоги стосуються визнання права власності на спадкове майно ОСОБА_6 , спадщина після смерті якої відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року , то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК УРСР 1963 року.

Згідно зі статтею 525 ЦК УРСР 1963 року часом (моментом) відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до статті 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Спадкоємцями першої черги спадкування після смерті ОСОБА_6 є її діти: ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 72-76).

Частину вказаного спадкового майна, а саме: право на земельну частку (пай) і грошові вклади, оформила на себе ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим останній державним нотаріусом Ємільчинської державної нотаріальної контори Житомирської області Піскуном О. С. (т. 2, а. с. 171).

Постановою державного нотаріуса Ємільчинської державної нотаріальної котори від 27 жовтня 2015 року ОСОБА_5 , ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті ОСОБА_6 (т. 2, а. с. 191 (зворот)-192).

Судом також установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7

ОСОБА_1 в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 зверталась до Ємільчинської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті його батька ОСОБА_7 , однак відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07 березня 2014 року № 268/02-31 отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що вбачається протиріччя щодо факту прийняття спадщини ОСОБА_7 після смерті його матері ОСОБА_6 (т. 2, а. с. 204 (зворот)-205).

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 обґрунтовувала право ОСОБА_7 на спадкування після смерті ОСОБА_6 положеннями статті 549 ЦК УРСР 1963 року.

Серед іншого позивачка зазначала, що на момент смерті ОСОБА_6 її син ОСОБА_7 був зареєстрований та проживав разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою № 1064, виданою Рихальською сільською радою 20 листопада 2013 року, а тому є таким, що прийняв спадщину відповідно до вимог статті 549 ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК УРСР 1963 року фактичне прийняття спадщини підтверджується діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.

Проте під час судового розгляду зазначені вище доводи позивачки з огляду на наявність довідки Рихальськї сільської ради 20 листопада 2013 року № 1064 про реєстрацію осіб по АДРЕСА_1 не знайшли свого підтвердження.

Ця довідка, у розумінні положень ЦПК України 2004 року, є одним із доказів, який підлягає оцінці судом на предмет його належності та допустимості (статті 57-59 ЦПК України 2004 року).

Водночас частинами другою та третьою статті 212 ЦПК України 2004 року передбачено, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суди попередніх інстанцій, керуючись вимогами статті 212 ЦПК України 2004 року, врахували суперечливий характер відомостей, які містяться в декількох довідках, виданих Рихальською сільською радою № 1064 (т. 1, а. с. 38), надали їм відповідну оцінку з урахуванням показань свідка ОСОБА_8 , яка працює секретарем сільської ради, та дійшли висновку, що відомості, викладені у згаданих довідках, не відповідають фактичним обставинам справи.

Доводи касаційної скарги в цій частині колегія суддів відхиляє, оскільки в силу вимог статті 400 ЦПК України касаційний суд не наділений повноваженнями досліджувати докази та надавати їм оцінку.

Суди попередніх інстанцій, встановивши відсутність інших доказів, дійшли правильного висновку про те, що сама по собі реєстрація (прописка) ОСОБА_7 за адресою будинку спадкодавця ОСОБА_6 не вважається прийняттям спадщини у розумінні положень статті 549 ЦК УРСР 1963 року.

Крім того, з пояснень ОСОБА_1 , наданих нею в судовому засіданні 25 листопада 2015 року, відомо, що вона проживала із ОСОБА_7 разом та вела з ним спільне господарство з 1997 по 2004 рік.

Обставини, на які ОСОБА_1 посилалася як на підставу своїх вимог і заперечень, та зазначені нею у позові відомості є суперечливими по відношенню до встановлених судами обставин справи та наявних доказів, які були досліджені судами належним чином відповідно до вимог статей 57-60,

212-214 ЦПК України 2004 року.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову щодо встановлення факту прийняття ОСОБА_7 спадщини після ОСОБА_6 .

Доводи касаційної скарги щодо неврахування судами при розгляді цієї справи рішення Апеляційного суду Житомирської області від 23 січня 2014 року, яким встановлено факт прийняття ОСОБА_7 спадщини після смерті ОСОБА_6 , є необґрунтованими. Копії зазначеного рішення містяться у матеріалах справи та були предметом дослідження судів попередніх інстанцій. Крім того, посилання ОСОБА_1 на встановлення факту прийняття ОСОБА_7 спадщини суперечать дійсному змісту вказаного рішення. Предметом спору в цій справі були вимоги ОСОБА_3 до місцевої територіальної громади в особі Рихальської сільської ради Ємільчинського району Житомирської області про визнання права власності на спадкове майно. У цьому рішенні зазначено про те, що право на спадщину після смерті ОСОБА_6 мав також син спадкодавця - ОСОБА_7 .

Враховуючи відсутність підстав вважати, що ОСОБА_7 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 , суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили у задоволенні позову про визнання права власності на спірне спадкове майно за неповнолітнім ОСОБА_2 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 .

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Встановлення факту прийняття ОСОБА_7 спадщини після смерті ОСОБА_6 шляхом вступу в управління або володіння спадковим майном є необхідною умовою для можливості спадкування цього майна ОСОБА_2 .

Позовні вимоги у цій справі в частині визнання за неповнолітнім ОСОБА_2 права власності у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 стосуються можливості реалізації його спадкових прав виключно щодо майна, яке фактично належало ОСОБА_6 .

Виникнення цих прав у ОСОБА_2 пов`язується з днем смерті спадкодавця ОСОБА_7 , ці права можуть бути реалізовані протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України).

Встановлено, що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а із заявою про прийняття спадщини у вигляді житлового будинку на АДРЕСА_1 ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса лише 07 березня 2014 року. При цьому вимоги про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини позивачем не пред`явлено.

Отже, вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених у судовому порядку доказів, висновків судів не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 14 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк