КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Макаренко І.О.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9366/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 02 травня 2019 року про повернення заяви заявникові на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 02 травня 2019 року про застосування заходів процесуального примусу у вигляді накладення штрафу по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, приватний виконавець Павлюк Назар Васильович, про забезпечення позову до подачі позову, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до пред`явлення позову, відповідно до якої просив заборонити приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Павлюку Н.В. та будь-кому іншому приватному чи державному виконавцю до завершення розгляду даної справи судом та набрання рішенням суду законної сили проводити стягнення на підставі виконавчого напису №20413 від 23 листопада 2016 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. та зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павлюка Н.В. зупинити виконавче провадження №58296244 щодо виконавчого напису №20413, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. 23 листопада 2016 року до завершення розгляду даної справи судом та набранням рішенням суду законної сили.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що 07 березня 2019 року після ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження йому стало відомо, що виконавче провадження №58296244 щодо нього було відкрито на підставі незаконно вчиненого виконавчого напису нотаріуса по угоді про надання особистого кредиту №500551538 від 26 квітня 2016 року зі спірною сумою заборгованості та з порушенням строку для пред`явлення виконавчого напису до виконання. Окрім того, заявник також зазначає, що копію постанови про відкриття виконавчого провадження йому так і не було направлено, а виконавчий напис нотаріусом було здійснено з грубим порушенням норм законодавства, на окремому нотаріальному бланку, а не борговому документу, як того вимагає закон. Також вказано, що нотаріус вчинюючи виконавчий напис, допустив порушення в частині зазначення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, тобто було зазначено, що виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання протягом трьох років з дня його вчинення, замість одного року як то передбачено ст. 91 Закону України «Про нотаріат».

Заявник вказує, що вказане забезпечення позову необхідне, оскільки існують побоювання, що з нього будуть стягнуті із заробітної плати всі кошти відповідно до відкритого виконавчого провадження №58296244 на підставі неправомірно виданого виконавчого напису.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 02 травня 2019 року неодноразові подання ОСОБА_1 заяви про забезпечення позову до подачі позову визнано зловживанням процесуальними правами та повернуто заяву заявникові.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 02 травня 2019 року до ОСОБА_1 застосовано захід процесуального примусу у вигляді штрафу та стягнуто в дохід державного бюджету штраф у розмірі 576,30 грн.

Не погоджуючись із вказаними ухвалами Шевченківського районного суду міста Києва від 02 травня 2019 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку мотивував тим, що суд першої інстанції безпідставно визнав факт неодноразового звернення до суду із заявою про забезпечення позову до пред`явлення позову з одних і тих же підстав зловживанням процесуальними правами, оскільки вважає, що на стадії подання вказаної заяви він не є учасником справи до моменту відкриття провадження, а тому наслідки ст. 43 та 44, що закріплені в главі 4 ЦПК України, не можуть бути застосовані до нього, адже він не підпадає під ознаки учасників справи. Окрім того, апелянт вважає, що жоден закон не забороняє багаторазове звернення до суду із заявою про забезпечення позову до подачі позову, а також наголошує, що судом першої інстанції не було взято до уваги надані разом із заявою про забезпечення позову докази, які свідчать про існування реальних підстав вважати, що за час розгляду позовної заяви у заявника можуть бути стягнуті із заробітної плати всі кошти, відповідно до відкритого виконавчого провадження.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просив скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 02 травня 2019 року про повернення заяви заявникові та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову до пред`явлення позову шляхом: заборонити приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Павлюку Н.В. та будь-кому іншому приватному чи державному виконавцю до завершення розгляду даної справи судом та набрання рішенням суду законної сили проводити стягнення на підставі виконавчого напису №20413 від 23 листопада 2016 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. та зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павлюка Н.В. зупинити виконавче провадження №58296244 щодо виконавчого напису №20413, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. 23 листопада 2016 року до завершення розгляду даної справи судом та набранням рішенням суду законної сили.

Апелянт в судове засіданні не з`явився та подав заяву в якій просив провести розгляд вказаної заяви у його відсутність та врахувати надані ним відомості про фактичне виконання приватним виконавцем оспорюваного ним виконавчого напису нотаріуса та утримання із його заробітної плати 50% місячної заробітної плати за травень 2019 року.

Заслухавши доповідь судді доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвал суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що згідно даних Автоматизованої системи документообігу суду вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до Шевченківського районного суду м.Києва із заявою про забезпечення позову до подачі позову, обґрунтовану тими ж обставинами, з тих же підстав, та з такими ж вимогами щодо вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Павлюку Назару Васильовичу та будь-якому іншому приватному чи державному виконавцю проводити стягнення на підставі виконавчого напису №20413 від 23 листопада 2016 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. до завершення розгляду даної справи судом та набранням рішення суду законної сили; зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу м. Київ Павлюка Назара Васильовича зупинити виконавче провадження №58296244 щодо виконавчого напису №20413, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. 23 листопада 2016 року до завершення розгляду даної справи судом та набранням рішенням суду законної сили.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 березня 2019 року, під головуванням судді Макаренко І.О., в задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову було відмовлено.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2019 року, під головуванням судді Мальцева Д.О., в задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову було відмовлено.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2019 року, під головуванням судді Кондратенко О.О., заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову залишено без задоволення.

З урахуванням вказаних обставин, суд першої інстанції визнав дії ОСОБА_1 такими, що є зловживанням процесуальними правами, у зв`язку з неодноразовим зверненням до суду із заявою про забезпечення позову до подачі позову з одних і тих же підстав, що свідчить про вчинення заявником дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.

Однак, погодитися із вказаним висновок суду першої інстанції колегія суддів не може виходячи з наступного.

Матеріали вказаного провадження не містять обставин на які посилається суд, зокрема в матеріалах справи відсутні попередні редакції поданих ОСОБА_3 заяв про забезпечення позову, так як і відсутні копії ухвал в яких зазначалися мотиви, із яких суд першої інстанції не задовольнив подані ОСОБА_1 заяви про забезпечення позову.

Із доданої до апеляційної скарги копії ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 25 березня 2019 року у справі №761/11959/19 вбачається, що суд відмовив у задоволенні поданої ОСОБА_1 заяви про забезпечення позову із підстав не надання заявником суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову утруднить в майбутньому виконання можливого рішення суду.

Разом з тим, подаючи заяву про забезпечення позову у вказаній справі ОСОБА_1 посилався на наявність відкритого виконавчого провадження ВП №58296344 від 05 лютого 2019 року у якому він є боржником, що може призвести до стягнення коштів за оспорюваним ним виконавчим написом нотаріуса і таким чином спричинити шкоди.

Суд першої інстанції зазначеним обставин взагалі не надав правової оцінки, тому колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість постановленої у справі ухвали суду.

Так, із матеріалів вказаного провадження вбачається, що 23 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. вчинено виконавчий напис згідно до якого запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість, що виникла по угоді про надання особистого кредиту №500551538 від 26 квітня 2016 року в загальному розмірі 32855,60 коп. Також зазначено, що вказаний виконавчий напис вчинено 23 листопада 2016 року, він набирає чинності з дати його реєстрації в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій та має бути пред`явлений до виконання до відділу державної виконавчої служби протягом трьох років з дня його вчинення.

Згідно до постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Н.В. від 05 лютого 2019 року відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню зазначеного виконавчого напису (а.с. 09, 10).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Н.В. від 05 лютого 2019 року з ОСОБА_1 стягнуто основну суму винагороди приватного виконавця згідно до ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів» (а.с.11)

Крім того, постановою приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Павлюка Н.В. в порядку виконання виконавчого напису нотаріуса від 23 листопада 2016 року ухвалено постанову про арешт майна ОСОБА_1 (а.с. 14).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до подачі позову так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Виходячи зі змісту ст.ст. 149-151 ЦПК України забезпечення позову слід розуміти як вжиття судом заходів для охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання можливого прийнятого за його позовом позитивного рішення.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", під забезпеченням позову слід розуміти сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі, з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Суд першої інстанції, зазначених вище норм матеріального права не врахував, а також не звернув увагу на наявність відкритого виконавчого провадження за яким відносно заявника вчиняються відповідні процесуальні рішення приватним виконавцем, що призводить до обмеження його прав на отриманні доходи та обмеження у вигляді накладення арешту на майно заявника, що може призвести до порушення його прав.

Таким чином колегія суддів вважає, заявником - Господарюком К.І. надано суду першої інстанції належні докази існування реального ризику того, що примусове виконання виконавчого напису обмежить його права та призведе до того, що заявник змушений буде вживати зусиль відновлення своїх порушених прав в разі доведення його позовних вимог щодо незаконності вчиненого виконавчого напису нотаріуса.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасування ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 02 травня 2019 року про повернення заяви про забезпечення позову та ухвалення постанови про часткове задоволення заяви про забезпечення позову шляхом зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

В іншій частині заява про забезпечення позову, а саме зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу м. Київ Павлюка Н.В. зупинити виконавче провадження №58296244 не підлягає задоволенню, оскільки вказаний спосіб забезпечення позову не передбачений ст. 150 ЦПК України. Крім того, вказані дії вчиняються виконавцем самостійно в порядку визначеному ст. 34 ч.1 п.2 Закону України «Про виконавче провадження» та не потребують додаткового рішення суду.

Перевіряючи доводи ОСОБА_1 в частині не обґрунтованості ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 02 травня 2019 року про застосування заходів процесуального примусу у вигляді накладення штрафу апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною другою статті 44 ЦПК України визначений перелік дій сторони, які можуть бути визнані зловживанням процесуальними правами, зокрема, вчинення аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (частина четверта статті 44 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.

Застосовуючи заходи процесуального примусу у вигляді накладення штрафу в розмірі 576,30 грн, суд першої інстанції мотивував вказаний висновок тим, що ухвалою Шевченківського районного суду від 02 травня 2019 року неодноразове подання ОСОБА_3 заяв про забезпечення позову визнано діями які, вчинені заявником з метою маніпуляцій автоматизованим розподілом справ між суддями.

Однак, враховуючи, що вище зазначена судом ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 02 травня 2019 року про повернення заяви про забезпечення позову визнана необґрунтованою, тому і заходи процесуального примусу підлягають скасуванню, як безпідставні.

З урахуванням викладеного, та керуючись ст. 44, 148 149, 150, 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 02 травня 2019 року про повернення заяви заявникові скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви задовольнити частково.

Забезпечити позов ОСОБА_1 шляхом зупиненням стягнення, що здійснюється приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Павлюком Назаром Васильовичем у виконавчому провадженні №58296344 з приводу примусового виконання виконавчого напису №20413 вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем.

В іншій частині заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви залишити без задоволення.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що відповідно до ч.4 ст. 152 ЦПК України він повинен пред`явити позов на забезпечення якого було подано вище вказану заяву протягом десяти днів, а в разі не вчинення зазначених дій, заходи забезпечення позову вжиті апеляційним судом підлягають скасуванню ( ч.13 ст. 158 ЦПК України) .

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 02 травня 2019 року про застосування заходів процесуального примусу у вигляді накладення штрафу, скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду .

Постанова апеляційного суду в частині скасування заходів процесуального примусу касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв