РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/22850/18

Провадження № 22-ц/4815/676/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів:суддів: Бондаренко Н.В., Хилевича С. В..

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»

відповідач ОСОБА_1

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 лютого 2019 року в складі судді Панас О.В., ухвалене в м. Рівне повний текст рішення складено 13 лютого 2019 року,

в с т а н о в и в :

Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначало, що відповідно до укладеного з відповідачкою кредитного договору остання отримала кредит у розмірі 3300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ "Приватбанк", які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі Банк свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, натомість відповідач в порушення умов договору не погашала своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору та допустила заборгованість перед банком, яка станом на 13.11.2018 р. склала 24601,96 грн, та включала з наступного: заборгованість за тілом кредиту 9332,72 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом 6890,24 грн; заборгованість за пенею 6731,29 грн, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 1147,71 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 лютого 2019 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість в сумі 4 919 грн 12 коп та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 352 грн 31 коп.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано передбаченим законом обов`язком позичальника повернути кредит та сплатити відсотки у строк та на умовах, передбачених договором, та обґрунтовано тими обставинами справи, які вказують, що такий обов`язок відповідачкою як позичальником дотриманий не був. При цьому, судом взято до уваги розрахунок заборгованості станом на 31 травня 2015 року, що узгоджується із сумою встановленого ліміту на картковому рахунку при укладенні договору кредиту між сторонами. Судом також враховано положення статті 61 Конституції України, яка забороняє подвійне притягнення до покарання за одне і те ж порушення, та відмовлено в одночасному застосуванні до боржника штрафу і пені, які є одним видом цивільно-правової відповідальності.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує, що місцевий суд, зменшуючи розмір заборгованості за тілом кредиту, відсотками та неустойкою, помилково зробив висновок про те, що Банком не надано доказів на підтвердження збільшення кредитного ліміту відповідачу і що остання була повідомлена про зміну відсоткової ставки за кредитом. Пояснює, що в підписаному між сторонами договорі передбачено згоду клієнта на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і клієнт надає право Банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт (п.2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг). Додає, що про існування і виконання договору між сторонами свідчить активація відповідачем картки та користування картковим рахунком. Доводить, що Банк виконав умови договору та у виписці по рахунку інформував відповідача про зміну відсотків по кредиту. Звертає увагу, що після цього відповідач не звертався до Банку із письмовими заявами про розірвання кредитного договору, а продовжувала знімати та погашати кошти, що вказує на її згоду із зміною відсоткової ставки. Вважає, що відповідач не був позбавлений права заявити до суду клопотання про призначення експертизи або подати свої розрахунки заборгованості, проте не вжив жодних дій. З наведених міркувань просить змінити рішення суду першої інстанції, скасувавши його в частині незадоволених позовних вимог Банку і в цій частині ухвалити нове судове рішення, задовольнивши позов Банку в повному обсязі, в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 18 квітня 2006 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» (на даний час АТ КБ «Приватбанк») з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 18.04.2006р., згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 3300,00 грн (а.с.10).

ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (далі договір), і що вона згодна з умовами договору, які їй зрозумілі, про що скріпила своїм підписом у заяві.

Умови про надання банківських послуг, а також тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті Банку.

При укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

На підставі ч.1 ст.634 ЦК, підписавши заяву, фізична особа, приєднується до запропонованих банком умов та правил надання банківських послуг, що підтверджується його особистим підписом.

Тобто, з моменту підписання фізичною особою заяви, між банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч.1 ст.634 ЦК шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору (умов кредитування).

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Спірні відносити між сторонами виникли з приводу неналежного виконання відповідачкою своїх зобов`язань за кредитним договором, та, як наслідок, утворення заборгованості.

Звертаючись до суду з позовом, Банк визначив її розмір станом на 13.11.2018 року в сумі 24 601,96 грн., яка складається з наступного: тіло кредиту в розмірі 9 332,72 грн, нараховані відсотки за користування кредитом в розмірі 6 890,24 грн, нарахована пеня в розмірі 6 731,29 грн, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн штраф (фіксована частина), 1 147,71 грн штраф (процентна складова).

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повертати позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено судом, після укладення договору з Банком відповідач ОСОБА_1 користувалася кредитними коштами, що підтверджується розрахунком заборгованості. Такі обставини не заперечує і сама відповідачка.

У пункті 2.1.1.5.5 Умов позичальник зобов`язався погашати заборгованість по кредиту, відсотках за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Пунктом 2.1.1.7.6 Умов передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим Договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф, розмір якого встановлений тарифами договору, а саме у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.

Такі положення договору кореспондуються з частиною 2 статті 530 ЦК України, яка передбачає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), а також з положеннями ст. 610 ЦК України, яка визначає, що невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання порушенням зобов`язання) є його порушенням, яке, згідно ст. 611 ЦК України, тягне за собою настання правових наслідків, встановлених договором або законом.

Банком до позовної заяви долучено розрахунок заборгованості станом на 13.11.2018 року, з яким апеляційний суд не може погодитися та вважає його необґрунтованим.

Як встановлено судом та визнано сторонами, умовами договору було погоджено кредитний ліміт в сумі 3 300,00 грн, і саме виходячи з такої суми Банком зроблено розрахунок заборгованості станом на 31.05.2015 року. Доводи апеляційної скарги про те, що у договорі, який підписано сторонами, закріплене право змінювати відсоткову ставку судом оцінюються критично. Так, статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлена заборона банкам в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу) за винятком випадків, встановлених законом.

Кредитор не повідомив належним чином боржника про зміну відсоткової ставки за користування кредитом. Дані обставини позивачем не спростовані жодними належними та достовірними доказами, а тому суд вірно виходив при визначенні розміру заборгованості відповідача із розрахунку станом на 31.05.2015р. на час дії відсоткової ставки, що обумовлена при укладенні договору між сторонами.

Як вбачається із розрахунку заборгованості відповідача перед Банком за кредитним договором № б/н від 18.04.2006р. станом на 31.05.2015р. її сума склала 2 178,79 грн по тілу кредиту та 68,99 грн відсотків за користування кредитом (а.с. 5-6зв). Такі суми узгоджуються з нормами закону та положеннями договору кредиту.

При цьому, у вказаному розрахунку Банком помилково, на думку суду, обраховано суму відсотків, оскільки вона повинна визначатися з розрахунку процентної ставки ставки 30% річних, яка була визначена на час укладення договору, та 365 календарних днів на рік, а відтак сума нарахованих процентів за період з 31.05.2015 р. по 13.11.2018 р. в кінцевому результаті має становити 1960 грн. 91 коп. ( 2178 грн 79 коп. х 0, 30% х 1095 днів / 365 днів).

Що стосується покликань апеляційної скарги на неправомірну відмову місцевого суду у задоволенні вимог про стягнення штрафу та пені, то вони апеляційним судом відхиляються з наступних міркувань.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те ж правопорушення. Укладеним сторонами договором передбачено, що єдиним видом відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань позичальником є штраф в розмірі 500 гривень та 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій (п. 2.1.1.7.6 Умов).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України.

Виходячи з наведеного, штраф і пеня є одним і тим же видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те ж порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором - свідчить про недотримання вищевказаних положень Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності.

За таких обставин, стягнення з відповідача на користь Банку штрафу у розмірі 710,43 грн (500 грн 00 коп+(4208,69 грн х 5%).

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 лютого 2019 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 червня 2019 року.

Головуючий підпис Ковальчук Н. М.

Судді: підпис Бондаренко Н. В.

підпис Хилевич С. В.

Копія вірна: суддя

Рівненського апеляційного суду Ковальчук Н. М.