1Справа № 335/3002/19 2/335/1470/2019
20 червня 2019 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Апаллонової Ю.В., за участю секретаря судового засідання Жечевої А.В., за участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа Третя Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним,
У березні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_5 , третя особа Третя Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним.
Свої вимоги мотивувала тим, що ОСОБА_6 , враховуючи похилий вік та стан здоров`я Позивача, яка доводиться їй рідною бабусею, запропонувала їй укласти договір, за яким Відповідач зобов`язалася доглядати за нею, а після смерті Позивача, належна їй квартира перейде у власність Відповідача. Такі умови на той момент були запропоновані Відповідачем не тільки Позивачу, а й ОСОБА_7 , який є рідним дідусем Відповідача, та який помер. Після цієї пропозиції Відповідача, Позивач та Відповідач відвідали нотаріуса та уклали договір довічного утримання. З моменту укладання договору їх відносини почали погіршуватися, Відповідач постійно була чимось незадоволена, кричала на Позивача та на дідуся, що на той час був живим, а згодом й взагалі почала бити. Неодноразово Відповідач дозволяла собі виганяти Позивача з власної квартири, нічим їй не допомогла, ні фізично, ні матеріально, ні морально. Жодної допомоги з боку Відповідача Позивачу у похованні ОСОБА_7 не було. Позивач попросила її розірвати договір довічного утримання та покинути її квартиру, однак, Відповідач у свою чергу повідомила Позивачу, що ця квартира більше їй не належить, та показала договір дарування квартири посвідчений Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою за р. № 4120 від 28 жовтня 2005 року, тим самим ввела Позивача в оману щодо правової природи договору, бо жодного дарування на користь Відповідача, Позивач не робила, відповідно, жодного договору дарування не укладала. Відтак, Відповідач обманним шляхом змусила Позивача підписати договір дарування, хоча, насправді, мова йшла про договір довічного утримання. В силу свого похилого віку, Позивач не розуміла який насправді документ вона підписувала, довірившись рідній онуці (Відповідачу), вона була впевнена, що підписує договір довічного утримання. Тобто, Позивач помилилась щодо правової природи правочину, адже договір дарування є вкрай невигідним правочином для Позивача, оскільки на даний час їй 89 років, вона постійно потребує сторонньої допомоги та підтримки, якої від Відповідача, нажаль, не було, а тому просила суд визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою за р. № 4120 від 28 жовтня 2005 року на підставі ст. 229 ЦК України як правочин вчинений під впливом помилки.
Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22.04.2019 відкрито загальне позовне провадження. Призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 13.05.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Викликано свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9
27.05.2019 року у судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_10 08.09.2007 року уклала шлюб з ОСОБА_11 та їй прізвище після реєстрації шлюбу ОСОБА_12 , також встановлено, що судову повістку про виклик до суду та копію позовної заяви відповідач не отримувала, оскільки ключі від поштового ящику є лише у позивача, про що вона повідомила у судовому засіданні.
10.06.2019 року до суду надійшов відзив від представника відповідача. У відзиві відповідач заявив про застосування строків позовної давності та необґрунтованість заявлених вимог, оскільки позивач знала про природу правочину, їй були роз`яснені правові наслідки угоди.
20.06.2019 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що дізналася про те, що укладено договір дарування, а не договір довічного утримання у 2018 році, а тому строк позовної давності не пропустила, крім того, доводи відповідача є необгрунтованими.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_3 повідомила, що вона разом із чоловіком, кожному належало по Ѕ частині квартири, уклали договір довічного утримання. Вона підписала документ, який на руки не отримала, не читала, документи на квартиру передала онуці і після чого залишилася проживати в квартирі. Їй сказали, що онука повинна її догледіти, поховати, а потім переходить у спадщину дарування. Дійсно, вона мала у власності квартиру по АДРЕСА_2 , в якій була зареєстрована з 1997 року, але ця квартира була придбана для її сина інваліда, а вона проживала по АДРЕСА_1 . У 2018 році квартиру, яка їй належить по пр.Текстильному, було продано і її онука прописала її у квартиру по АДРЕСА_1 . З 2005 року до 2018 рік, поки онука не вийшла заміж, проблем не було, але потім, коли вона одружилася- почалися сварки, чоловік онуки та онука її ображали, матеріально не допомагали, не навідували у лікарні. Неодноразово Відповідач дозволяла собі виганяти позивача з квартири, тоді доводилось просити свою племінницю ОСОБА_8 дозволити їй переночувати у неї вдома і у чергову сварку Відповідач штовхнула Позивача, від чого остання впала, та потрапила у лікарню з інсультом- гематомою у правій потилиці. Чоловік позивача - ОСОБА_7 проживав у власному будинку в м. Дніпропетровськ, претензій до онуки не мав.
Позивачу в 2018 році йому стало відомо, що підписаний нею у 2005 році документ виявився договором дарування вищевказаної квартири на ім`я ОСОБА_6 .
Оскільки їй зараз 89 років, вона хворіє та потребує постійного догляду, вона виявила бажання визнати договір дарування квартири недійсним на підставі ст. 229 ЦК України, як правочин вчинений під впливом помилки. Підписуючи зазначений договір, вона вважала що це договір про довічне утримання, а не дарування. Вона помилялася щодо правової природи договору через неосвіченість, а тому просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним як вчинений під впливом помилки, яка має істотне значення, договір дарування на користь ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою.
У судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просить задовольнити на підставах, викладених у позовній заяві та визнати договір дарування недійсним на підставі ст.229 ЦК України, як правочин вчинений під впливом помилки.
У судовому засіданні представник відповідача заявив про застосування строків позовної давності та необґрунтованість заявлених вимог, оскільки позивач знала про природу правочину, їй були роз`яснені правові наслідки угоди. Також повідомив, що договір дарування позивач укладала лише на належну їй Ѕ частину квартири, з 2005 рок до 2018 року жодних вимог, скарг до відповідача не пред`являла, як і не пред`являв за життя і власник Ѕ частини квартири чоловік позивача ОСОБА_7 . Крім того, відповідач не оспорює хворобливий стан здоров`я позивача, однак на момент укладення договору 14 років тому, позивач усвідомлювала який саме договір вона укладає, про це також усвідомлював і інший співвласник квартири, нотаріус роз`ясняв їм наслідки укладення договору і власники квартири бажали саме подарувати онуці цю квартиру. Також представник відповідача зазначив, що допитані у судовому засіданні свідки всі є родичами позивача і надавали пояснення лише зі слів позивача, а тому ці покази не є допустимим доказом у справі.
Третя особа у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву з проханням розглядати справу у відсутності представника Третьої Запорізької державної нотаріальної контори.
Заслухавши пояснення учасників справи, свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що відчужувана квартира АДРЕСА_3 належала на праві власності (1/2 частина) ОСОБА_7 та (1/2 частина) ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Орджонікідзевської районної ради народних депутатів м.Запоріжжя 16 червня 1993 року (а.с. 32).
Відповідно до ст.361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
28 жовтня 2005 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 (дарувальники) та ОСОБА_6 (обдаровувана) укладено договір дарування квартири АДРЕСА_3 , посвідчений нотаріусом Пянтковською О.Г. Третьої Запорізької державної нотаріальної конториза р. № 4120 .За умовами договору ОСОБА_7 та ОСОБА_3 передали як дарунок, а ОСОБА_6 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_3 .
Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Правовими наслідками договору дарування є перехід майна від однієї особи у власність іншої, договір дарування направлений на припинення права власності у дарувальника і виникнення права власності у обдарованої особи.
Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частинами 1-3, 5 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).
У судовому засіданні суд у представника позивача та позивача з`ясовував підстави позову і встановив, що на правову підставу для задоволення позовних вимог про визнання договору недійсним ОСОБА_3 посилається на ст. 229 ЦК України, а саме на те, що позивач помилявся щодо правової природи договору та просив визнати недійсним договір дарування квартири як правочин вчинений під впливом помилки, оскільки підписуючи зазначений договір, вона вважала, що це договір довічного утримання, а не дарування.
У відповідності до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією із сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
Аналогійна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року (справа № 6-372цс16), від 16 березня 2016 року (справа № 6-93цс16).
Вбачається, що лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та статей 203 і 717 ЦК України в сукупності вважаються правильно застосованими.
Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).
Позивач на підтвердження позовних вимог вказувала на те, що вона на момент укладення договорів дарування не мала вільного волевиявлення і укладення договорів дарування не відповідало її внутрішній волі, та вона помилилась щодо природи правочину, оскільки вважала, що уклала договір довічного утримання, однак дані твердження не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.
Позивач зазначає, що після укладення оспорюваного договору вона залишилася проживати в квартирі та користувався нею. Також зазначала, що вона хвора людина і є недосвідченою, що вплинуло на розуміння правової природи оспорюваного договору.
Разом з тим, стороною позивача не надано доказів на підтвердження незадовільного стану здоров`я та потреби у постійному догляді й сторонній допомозі, в матеріальній допомозі, пов`язаній з хворобою чи іншими обставинами, що виникли у позивача на час укладення оспорюваного правочину, у зв`язку з чим вона мала намір укласти договір довічного утримання, а не договір дарування. Не підтверджено позивачем і те, що спірна квартира за вищевказаною адресою на момент укладення договору була її єдиним місцем проживання.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_3 з 1997 року до 2018 року була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , про що також зазначено у договорі (а.с. 6зв,32).
Позивач у судовому засіданні зазначала, що мала на праві власності квартиру по пр АДРЕСА_4 Текстильний, в якій була зареєстрована з 1997 року і ця квартира була придбана для її сина інваліда та яку, після смерті сина, було продано у 2018 році.
Отже на момент укладення договору позивач не була зареєстрована у спірній квартирі, а прописалася у квартиру по АДРЕСА_5 лише 02.08.2018 року, тобто через 13 років після укладення договору дарування і позивачем не доведено належними доказами, що на момент укладення договору ця квартира була її єдиним житлом.
Також з матеріалів справи встановлено, що на день укладення оспорюваного договору дарування позивачу виповнилось 75 років, доказів неосвіченості, не грамотності не надано, як і не надано доказів, які б підтверджували наявність обставин, що обмежували її в можливості розуміти значення та умови договору, а також потребу в зв`язку з віком чи станом здоров`я в догляді та сторонній допомозі.
Суд зауважує, що дійсно станом на час розгляду справи позивачу виповнилося 89 років і вона має чисельні хвороби, у тому числі і цукровий діабет, потребує в силу віку піклування, догляду і лікування, що не оспорюється і відповідачем. Разом із тим, медичні довідки, які долучені до матеріалів справи, як-то, карта хворого, консультаційний висновок, складені з 2014 року, здебільшого 2018 року, а не на момент вчинення правочину і суду не надані медичні виписки, в яких на момент укладення договору були б рекомендації щодо постійного стороннього догляду.
Докази, надані позивачем про проведення магнитно-резонансній томографії від 06.05.2017 року, витрати на поховання ОСОБА_7 у 2016 році, звернення до правоохоронних органів у травні 2019 року, не є належними доказами у даній справі, оскільки не містять інформацію щодо предмета доказування визнання договору дарування від 28.10.2005 року недійсним.
Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які є родичами позивача племінницями, показали, що свідками укладення договору вони не були і що позивач вважав, що відповідач її буде утримувати за договором довічного утримання, однак ці обставини свідкам стали відомі зі слів самого позивача. Належних показів щодо предмету доказування ці свідки не надали, а доведення факту хворобливого стану позивача на час розгляду справи і конфліктних стосунків між позивачем і відповідачем на даний час не входить до предмету доказування щодо визнання правочину, вчиненого у жовтні 2005 року, а тому покази зазначених осіб суд визнає неналежним доказом у справі і враховуючи характер родинних відносин між позивачем і свідками визнаються судом сумнівними.
Вбачається, що будь-яких доказів на підтвердження викладеного в позовній заяві стороною позивача суду не надано. Фактично доводи позивача ґрунтуються лише на його поясненнях, наведених у позовній заяві.
Позивач ОСОБА_3 у судовому засіданні в якості свідка в порядку ст. 92 ЦПК України не допитувалася, а відповідно до ст. 76 ЦПК України засобами доказування є письмові, речові, електронні докази, висновки експертів, показання свідків, а тому посилання представника позивача як на докази в обгрунтування позову на пояснення позивача у судовому засіданні є безпідставними.
Суд вважає, що позивачем не доведено обставин, щодо яких він помилився як сторона правочину, а також того, що ці обставини існували саме на момент вчинення правочину, і що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.
В ході розгляду справи встановлено, що оскаржуваний правочини повністю відповідає вимогам діючого законодавства, зокрема і в частині нотаріального їх посвідчення; приватним нотаріусом було роз`яснено сторонам зміст діючого законодавства, що підтверджується підписами сторін на договорах; при укладенні договорів сторони діяли добровільно, свідомо та цілеспрямовано, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, за відсутності будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, що також підтверджується їх підписами на договорах.
Доводи позивача спростовуються змістом підписаного договору дарування від 28.10. 2005 року, в якому зазначено, що сторони підтверджують, що дарувальники стверджують, що дарування здійснюється ними без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Також у договорі роз`яснені положення пп. 1,4 ст. 722 ЦК про те, що право власності на вищевказану квартиру за цим договором виникає у обдарованої ОСОБА_6 з моменту прийняття нею дарунка, що буде підтверджено передачею їй технічного паспорту та ключів від квартири.
Також не свідчить про недійсність відповідного договору дарування і те, що після укладення договору відповідачка не виконала своїх зобов`язань, не купувала ліків та не надавала коштів на поховання ОСОБА_7 , оскільки не передбачені умовами договору від 28.10.2005 р. Таким чином, позивачем не доведено, що ОСОБА_3 мала намір укласти саме договір довічного утримання.
У судовому засіданні зі слів самого позивача ОСОБА_3 встановлено, що вже тривалий час відповідач проживає з позивачем, а відповідно має ключі від квартири, документи від квартири були у відповідача, а тому посилання у позові на те що відповідач не прийняла дарунка (ч.4 ст. 722 ЦК України), тобто на відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному, є неспроможними.
Суд звертає увагу й на той факт, що ОСОБА_3 за договором у 2005 році передавала у дар відповідачу Ѕ частину квартири, а не квартиру в цілому, жодних заяв, вимог тощо, які б свідчили про бажання ОСОБА_3 , ОСОБА_7 скасувати або розірвати договір ані позивач, як власник Ѕ частини квартири, ані інший співвласник Ѕ частини квартири - ОСОБА_7 до подання позову у березні 2019 року матеріали справи не містять. Тим паче, вимоги ОСОБА_3 спрямовані на визнання договору дарування недійсним в цілому, тоді як за договором вона розпорядилася лише Ѕ частиною власності, інший співвласник таких вимог не заявляв.
Оспорюваний договір дарування відповідно до вимог ст. 719 ЦК України був укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріусом, право власності на вказану квартиру зареєстровані за відповідачем у визначеному законодавством порядку, жодних обтяжень та обмежень щодо укладення цього договору не було. А тому, відповідач відповідно до діючого законодавства набула права власності на майно, тобто наступили правові наслідки, які обумовлюються договором дарування.
Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
За таких обставин, позивач у судовому засіданні не довів,належними, допустимими та достатніми доказами сукупність вказаних обставин, що оспорений договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України і може бути визнаний недійсним на підставі ст. 229 ЦК України, а вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними доказами, а встановлені судом обставини, які підтверджені доказами, про що зазначено вище в рішенні, спростовують доводи позивача.
З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.
Згідно із п. 11 абз. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»: встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підсзовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог, суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.
З урахуванням зазначеного, підстав для застосування строків позовної давності, як про це заявив відповідач, суд не вбачає, оскільки суд відмовляє у задоволенні позову за недоведеністю.
Керуючись ст. ст. 2,4,5,81,89, 261,263-265,268,273 ЦПК України ,
У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа Третя Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним, відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Вступна та резолютивна частина рішення виготовлені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 20 червня 2019 року.

Повне рішення складено 27 червня 2019 року.

Суддя: Ю.В. Апаллонова