Справа № 510/501/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.06.2019 року Ренійський районний суд Одеської області

у складі: - головуючого судді Дудник В.І.;

-за участю секретаря Арабаджи Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рені цивільну справу за первинним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними спорудами; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок протиправних дій, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідач за первинним позовом (уточненим) ОСОБА_2 , його представник ОСОБА_3 В.В. уточнені позовні вимоги не визнали, вважають їх безпідставними, необґрунтованими, такими, що суперечать нормам цивільного права. Зазначили, що у липні 1998р. ОСОБА_2 звернувся до виконавчого комітету Лиманської сільради Ренійського району із заявою про надання дозволу на будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 було виділено земельну ділянку під житлову забудову і він взяв на себе зобов`язання забудовника, розпочав будівництво житлового будинку, побудував його, до кінця 1990 р. всі будівельні роботи були закінчені, будинок був придатний до мешкання. Відповідач стверджує, що на день реєстрації шлюбу 24.10.1993р. спірний житловий будинок вже існував як об`єкт нерухомості, позивачка після укладення шлюбу прийшла мешкати у готовий будинок відповідача. За такий умов, виходячи з положень ст. 24 КпШС та ст.ст. 57, 60 СК України, ст.ст. 12, 14, 16, 17 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності подружжя, відповідач стверджує, що житловий будинок АДРЕСА_2 не є спільною сумісною власністю подружжя, належить йому особисто, як забудовнику, отже поділу між подружжям не підлягає, при цьому зауважує, що така вимога, як обов`язкова реєстрацію нерухомості у ЄДРН не може в даному випадку розглядатися, як момент виникнення права власності у нього, оскільки на момент побудови житла він дотримувався всіх належних законодавчих вимог, факт належності житлового будинку саме йому підтверджений наданими суду доказами. На підставі вищевикладеного у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Під час судового розгляду справи ОСОБА_2 були також пред`явлені зустрічні позовні вимоги до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної (1087,98 грн.) та моральної (70000 грн.) шкоди, які він просив задовольнити.

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 із вимогами про визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними спорудами, виділення цієї частки в окремий об`єкт, поділ спільного рухомого майна подружжя та встановлення права користування земельною ділянкою. Пізніше позивачкою були уточнені її позовні вимоги, остаточно вона просила визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_2 , виділити зі спільної часткової власності в натурі належну їй Ѕ частку жилого будинку. Підстави для задоволення позову, доводи та докази були наведені у позові та надані суду. Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 його вимоги ОСОБА_1 не визнала, вважає їх безпідставними, такими, що не підлягають задоволенню.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про шлюб ОСОБА_2 із ОСОБА_4 (шлюб зареєстрований 25.10.1993р.); копія домової книги на будинок АДРЕСА_2 (штамп про реєстрацію ОСОБА_1 24.01.1990р.); копія технічного паспорту на житловий будинок із надвірними спорудами по АДРЕСА_2 , оформленого на ім`я ОСОБА_2 ; копія рішення виконавчого комітету Лиманської сільради «Про визнання права власності на житловий будинок» від 26.12.2011р. №53; копія інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно житловий будинок АДРЕСА_2 від 11.04.2016р.; копія рішення Лиманської сільради від 21.12.1993р. про приватизацію земельних ділянок, виділених для будівництва та обслуговування житлових будинків та госпбудівель; копія довідки Ренійського БТІ про належність нерухомості ОСОБА_2 ; копія заяви ОСОБА_1 до начальника Ренійського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області від 10.04.2007р.; довідка Ренійської РЦЛ від 05.05.2017р. №1717; копія витягу з історії хвороби ОСОБА_1 від 08.05.2017р.; копія звіту про проведення незалежної оцінки вартості житлового будинку від 10.05.2017р.; копія витягу з погосподарської книги с.Лиманське адреса Поштова АДРЕСА_3 (станом на 92 рік у господарстві рахується ОСОБА_1 ); архівна копія рішення виконкому Лиманської сільради від 20.07.1988р. №27; копія заяви ОСОБА_2 про надання дозволу на будівництво житлового будинку; копія рішення виконавчого комітету Лиманської сільради від 26.05.2017р. про присвоєння поштової адреси; копія витягу з погосподарської книги №2, № об`єкта 0092-1 с.Лиманське Ренійського району; копії видаткових накладних від 09.11.2017р. на придбання медпрепаратів; копія медичного висновку №26074 від 15.11.2017р. на ОСОБА_2 ; копії квитанцій на купівлю котла, на перемонтаж газового устаткування; копія трудової книжки на ім`я ОСОБА_2 ; копія висновку ЛКК при Ренійській ЦРЛ від 22.03.2018р. №5/140; копії квитанцій за оплату проекту документації по газопостачанню та за перевірку димових та вентиляційних каналів; копія повідомлення в.о. начальника Ренійського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області від 18.09.2017р.; копії рахунків-фактур щодо газопостачання до житлового будинку; копія архівного витягу з рішення виконкому Ренійської міської ради від 20.10.1988р. №251; копія витягу з погосподарської книги с.Лиманське адреса Поштова,5-а (станом на 93 рік у господарстві рахується ОСОБА_1 ); копія погосподарської книги особовий рахунок № НОМЕР_1 на ОСОБА_4 (до 1993р. «служащая»); копія акту кооперативу по газифікації с.Лиманське про участь ОСОБА_1 в оплаті за договорами та актами виконаних робіт з газифікації будинку АДРЕСА_2 ; копія талону-повідомлення до Ренійського ВП від 21.07.2017р.; копія талону-повідомлення до Ренійського ВП від 28.06.2017р.; копія талону-повідомлення до Ренійського ВП від 10.05.2017р.; копія витягу з медичної книжки ОСОБА_1 (стоматологічний огляд); копії протоколів допиту свідків ОСОБА_5 ; ОСОБА_6 ; копія акту СМД №162 від 01.10.2013р.; копія ухвали Ренійського районного суду Одеської області від 13.11.2018р. про закриття кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 за ст. 125 ч. 1 КК України; копія рішення Ренійського районного суду від 11.10.2017р. про розірвання шлюбу; копія ухвали Ренійського районного суду Одеської області від 13.12.2017р. про закриття кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за ст. 126 ч. 1 КК України; копія постанови Ренійського районного суду від 02.12.2013р. про закриття адміністративного провадження відносно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП; копії технічних паспортів на холодильник, телевізор, масляний радіатор, плиту газову, бензогенератор, морозильну камеру, бойлер, меблі.

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що 25.10.1993р. Лиманською сільською радою Ренійського району Одеської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , після реєстрації шлюбу позивачці присвоєно шлюбне прізвище « ОСОБА_8 ».

До реєстрації шлюбу сторін, за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 про надання земельної ділянки для житлової забудови рішенням виконавчого комітету Лиманської сільської ради від 20.07.1988р. №27 було вирішено внести прохання про дозвіл на будівництво ОСОБА_2 індивідуального будинку в с. Лиманське Ренійського району. Рішенням виконавчого комітету Ренійської районної ради від 20.10.1988р. № 251 був наданий ОСОБА_2 дозвіл на будівництво індивідуального жилого будинку по АДРЕСА_2 у відповідності із будівельним паспортом та планом земельної ділянки. Рішенням Лиманської сільської ради від 21.12.1993р. було передано у приватну власність земельну ділянку, виділену ОСОБА_2 для житлової забудови (присадибну). Рішенням виконкому Лиманської сільради від 26.12.2011р. №53 було визнано право приватної власності за ОСОБА_2 на житловий будинок по АДРЕСА_2 із наданням дозволу на проведення реєстрації нерухомості та видачу свідоцтва про право власності на будинок.

11.04.2016р. було проведено державну реєстрацію вищевказаної нерухомості із внесенням її до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відлучення об`єктів нерухомого майна. Згідно даної реєстрації житловий будинок із складовими частинами об`єкту нерухомого майна ( літ. А, а, а,, Б, В, Г, Д, Е, Ж, З, 1-6, 7) належить власнику ОСОБА_2 .

Рішенням виконкому Лиманської сільради від 26.05.2017р. №16 за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 було присвоєно житловому будинку АДРЕСА_2 адресу.

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 11.10.2017р. шлюб сторін було розірвано. Позивачка вважає і стверджує, що на час реєстрації шлюбу із відповідачем будинок не був добудований, вона допомагала відповідачу його добудувати, допомагала і матеріально (оскільки працювала) і фізично (також виконувала будівельні роботи у будинку), отже остаточно добудували вони, як подружжя його разом. І тільки після того, як вже було все готово, відповідач (на той час її чоловік) зайнявся оформленням відповідних правовстановлюючих документів на нерухомість, оформив його на себе, як на єдиного власника. З урахуванням спільних сумісних коштів подружжя та спільної їхньої праці щодо завершення будівництва жилого будинку та господарських будівель, позивачка, її представник вважають, що це майно є майном спільної сумісної власності подружжя, отже підлягає поділу між ними. Оскільки у добровільному порядку поділ жилого будинку провести неможливо, між сторонами постійно трапляються конфлікті ситуації та ворожнеча, які приводять до негативних наслідків для кожного з ним,позивачка звернулася до суду із відповідними позовними вимогами,які просить задовольнити.

Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що первинні позовні вимоги (уточнені) позивачки є обґрунтованими і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Що стосується зустрічних позовних вимог, - суд відмовляє в їхньому задоволені.

Згідно свідоцтва про шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_4 25.10.1993р. уклали шлюб між собою. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_4 прийняла прізвище « ОСОБА_8 ». На той час відповідач вже мав побудований житловий будинок, земля під будівництво та обслуговування якого (присадибна ділянка) виділялася за його заявою та на його ім`я. Тобто, виділялася земельна ділянка за заявою ОСОБА_2 у 1988р., ним було розпочато житлове будівництво, а передавалася у приватну власність земельна ділянка ОСОБА_2 вже у грудні 1993р., коли вже він був у шлюбі із ОСОБА_1 , у 2011р. - було визнано право приватної власності за ОСОБА_2 на житловий будинок по АДРЕСА_2 із наданням дозволу на проведення реєстрації нерухомості та видачу свідоцтва про право власності на будинок, у 2016р. проведено державну реєстрацію права власності. Отже, всі дії, які б свідчили про належність і проведення держреєстрації нерухомості у передбаченому законом порядку були виконані у той час, коли сторони у справі вже перебували у шлюбі між собою. Отже відносини щодо виникнення права спільної сумісної власності, хоча і виникли у 1993р. (момент вступу у шлюб), однак, продовжували діяти під час дії «нового» законодавства України Сімейного кодексу України та Цивільного Кодексу України, які набрали чинності у 2004 році.

Представник відповідача у своїх запереченнях посилається на норми КпШС, які також діяли у час перебування сторін у шлюбі. У ст. 22 КпШС містилася норма,за якою «майно, нажите подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю». У Цивільному кодексі України вживається лише термін «набуття» права власності і саме він використовується в Сімейному кодексі. Тобто, підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина : набуття (придбання, виготовлення, спорудження) майна за час шлюбу. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно було придбане нею до шлюбу. Якщо цього зробити їй не вдасться, майно вважатиметься придбаним у шлюбі.

Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (на транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя (якщо у документах власником вказано лише ОСОБА_2 , це не значить, що він є одноосібним власником майна).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

За ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно із ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Як виходить з наданих суду доказів, позивачка ОСОБА_1 приймала участь у будівництві, влаштуванні зручностями житлового будинку, доповненні домоволодіння господарськими побудовами. Крім того, вона, як людина, яка працювала, приймала фінансову участь, матеріально сприяла у придбанні певних будівельних матеріалів, меблів, газового обладнання та оплати газових послуг у будинку.

Спростовуючи доводи відповідача та його представника з приводу того, що житловий будинок АДРЕСА_2 станом на 1993р. (рік вступу до шлюбу) вже був повністю добудований та придатний до мешкання в ньому, суд зазначає наступне.

Як виходить з копії паспорту позивачки та даних домової книги на домоволодіння АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 з 24.01.1990р. рахується зареєстрованою на вказаній житловій площі. Тобто, твердження відповідача про те, що ОСОБА_1 прийшла мешкати разом із ним приблизно десь у 1993р. (коли і був зареєстрований шлюб), викликають сумніви. Мешкання протягом тривалого часу ОСОБА_1 у спірному домоволодінні підтверджується також і витягом із погосподарської книги с.Лиманське за № 0092-1, де спірне домоволодіння рахується суспільною групою господарства за період з 1991р. по 1995р. , як «робоча» і у даному господарстві членом записана ОСОБА_1 (поруч із ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (син позивачки від іншого шлюбу). Аналогічні дані щодо ОСОБА_1 вказані і у витягу з погосподарської книги с. Лиманське у період з 1996р. по 1997р. З цього слід зробити висновки, що насправді ОСОБА_1 почала мешкати у домогосподарстві ОСОБА_2 задовго до реєстрації шлюбу із ним, вона мешкала у спірному будинку із ОСОБА_2 разом із його родиною та із своїм сином від іншого шлюбу.

Допитані в судовому засідання свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 підтвердили, що сторони дійсно спільно мешкали як подружжя, вели спільне господарство, обоє працювали, приносили у сім`ю заробіток, оскільки будинок ще не до кінця був добудований, то вони разом будівельні матеріали докуповували, будували разом, виконували внутрішні будівельні роботи, косметичний ремонт, за часів спільного мешкання також були побудовані і господарські споруди.

Незважаючи на те, що відповідач запевняв суд про те, що будинок начебто був добудований у 1993р., коли вже начебто із ним стала мешкати позивачка, суд звертає увагу, що будь-якого документу про готовність житлового будинку до мешкання, відповідність його санітарним, архітектурним, будівельним нормам, акт про введення житла до експлуатації суду не надано. Факт недоведених до кінця будівельних робот, робіт щодо оздоблення будинку зручностями підтверджений також і висновком експерта про проведення незалежної оцінки вартості житлового будинку від 10.05.2017р.,де вказано експертом: «житловий будинок із частковими зручностями,шостого класу капітальності, загальний стан будинку задовільний, але потрібно завершити кілька обробних конструкти вів, виконати внутрішні та зовнішні сантехнічні роботи».

Про обопільну участь сторін у забезпеченні благоустрою житлового будинку свідчать і такі докази:

акт від 12.06.2017р. про те, що в газифікації будинку по АДРЕСА_2 приймало участь подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оплату за договорами та актами виконаних робіт проводила ОСОБА_1 ;

копії технічних паспортів на покупку подружжям насосу, компресору, меблів, каміну, бойлеру та ін.,оформлені на ім`я ОСОБА_1 ;

копії квитанцій про оплату проведених газових послуг, виготовлення проектної газової документації , перевірки газової вентиляції та ін., оформлені на ім`я ОСОБА_2 .

Таким, чином, суд вважає, що станом на 1993р., а то й раніше, будинок, який розпочав будувати відповідач, був не до кінця добудований і,після того, як із ОСОБА_2 стала мешкати ОСОБА_1 в вони разом, спільними зусиллями, спільними коштами та сумісною працею виконували посильні будівельні роботи, направлені на оздоблення будинку зручностями, забезпечення благоустрою та створення належних умов для мешкання їхньої родини та дітей (як спільної дитини, так і для дітей від перших шлюбів).

З урахуванням вищенаведеного, положень ст. 62 СК України (які надають суду право визнати особисте майно спільною сумісною власністю подружжя) суд вважає, що у нього є достатньо підстав та доказів для визнання житлового будинку АДРЕСА_2 об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на квартиру, допускається лише за його згодою.

Згідно п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007р., поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до п. 23 Постанови вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 30 Постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Згідно із ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч. 1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Позивачкою поруч із вимогами про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку були заявлені вимоги про проведення реального поділу житла із виділенням конкретних приміщень та об`єктів за варіантом, запропонованим позивачкою. Як вже зазначалося вище, позовні вимоги позивачки відповідач не визнав, із варіантом поділу він не згоден. Під час розгляду справи судом неодноразово робилися зауваження стосовно того, що для недопущення порушення прав та інтересів сторін при вирішенні питання про поділ майна в натурі позивачці слід звернутися за допомогою до спеціаліста для отримання відповідного висновку з питання поділу, однак, вказівки суду залишилися без належного реагування. Суд зазначає, що позивачкою подавалася заява про призначення судової експертизи, однак, у подальшому клопотання про забезпечення доказів у вигляді призначення експертизи було знято та не ставилось. З урахуванням такої ситуації, у зв`язку із неможливістю вирішення судом питання про поділ майна в натурі, суд визнає за позивачкою її право на ідеальну Ѕ частину житлового будинку, що був визнаний судом об`єктом спільної сумісної власності.

Вирішуючи питання щодо позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди , суд зазначає, що з урахуванням доказів, наданих суду, суд прийшов до висновку, що між сторонами у справі протягом сімейного життя склалася непроста ситуація, між ними постійно виникали конфлікті ситуації, сварки, які приводили до фізичного насилля. Про це свідчать численні звернення ОСОБА_1 до Ренійського ВП Ізмаїльського ГУНП в Одеській області із заявами про застосування фізичного насилля ОСОБА_2 , його сина від першого шлюбу до неї, які закінчувалися оформленням кримінального провадження та передачею його на розгляд до Ренійського районного суду Одеської області. Позивачкою також були наданні численні витяги з медичної карти із історіями хвороб внаслідок заподіяння їй тілесних ушкоджень, акт СМО внаслідок заподіяння тілесних ушкоджень. Сам ОСОБА_2 надав суду Висновок ЛКК при Ренійській ЦРП щодо хвороби, медичний висновок щодо хвороби очей.

Як стверджує позивач за зустрічним позовом, після того, як він розійшовся із ОСОБА_1 вона забрала спільно нажите ними майно на загальну суму 1087 грн. 98 коп., заподіявши йому матеріальну шкоду на цю суму. З`ясовуючи обставини даної вимоги, суд при розгляді справи уточнював кількість та місцезнаходження речей, які начебто забрала ОСОБА_1 , однак, як з`ясувалося, то кількість була вказана позивачем не та, то самої речі не було, то сама річ була забрана ОСОБА_1 у половинному обсязі. Отже, вимоги ОСОБА_2 не були уточнені, не надано будь-яких доказів того, що всі ці речі належали саме йому особисто, у зв`язку із чим начебто було заподіяно матеріальну шкоду їхнім неповерненням.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. В даному випадку, при пред`явленні позивачем вищевказаної вимоги, ним не було надано доказів неправомірних дій ОСОБА_1 , не доказано її вину у заподіянні шкоди, оскільки під час обурення та конфліктів сторони вели себе активно, стихійно розподіляли на свій розсуд майно, яке вважали себе належним, яке за суттю було спільною власністю і, фактично, розподілялося між ними, як між подружжям у добровільному порядку.

Крім того, ОСОБА_2 були заявлені вимоги про відшкодування моральної шкоди (70 тис. грн.), яку начебто було заподіяно йому з вини ОСОБА_1

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В якості виду моральних страждань, ОСОБА_2 зазначив глибокі душевні страждання з приводу позбавлення його можливості тривалий час нормально жити у своєму будинку, позбавлення його комфортного життя, вимушене мешкання у своєї сестри в м АДРЕСА_4 Рені. Однак, доказів на підтвердження цього суду не надано, причинно-наслідковий зв`язок між діями ОСОБА_1 та душевними стражданнями ОСОБА_2 відсутній, а тому у суду відсутні і правові підстави для стягнення з відповідачки моральної шкоди. На підставі вищенаведеного, суд прийшов до висновку,що у задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити.

За ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд стягує з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3037 грн. витрат, пов`язаних із розглядом справи (2717,31 грн. + 320 грн.).

Керуючись ст.ст. 12, 76 - 81, 141, 258, 259, 264 - 265, 268, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 15, 23, 328, 331, 368, 372, 1166 ЦК України, ст.ст. 60, 61,62, 69, 71 СК України, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 037 грн. витрат, пов`язаних із розглядом справи.

У відповідності до положень ч.7 ст.158 ЦПК України, заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили, або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасників справи.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя В.І. Дудник