Постанова

Іменем України

29 травня 2019 року

місто Київ

справа № 757/42443/16-ц

провадження № 61-38890св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Головне територіальне управління юстиції у місті Києві,

третя особа - Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 лютого 2018 року у складі судді Москаленко К. О. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 13 червня 2018 року у складі колегії суддів: Заришняк Г. М., Андрієнко А. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У серпні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Головного управління юстиції у місті Києві про стягнення коштів.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 23 квітня 2010 року відбулися прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна, а саме: нежилих приміщень напівпідвалу, загальною площею 511, 50 кв. м, та цокольного поверху, загальною площею 503, 10 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Переможцем зазначених торгів стала позивач, що підтверджується протоколом № 1010021/1 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, яке належало Акціонерному товариству фірмі «Укргазбуд» (далі - АТФ «Укргазбуд»). 03 червня 2010 року позивачу видано свідоцтво про право власності на згадані нежилі приміщення. До проведення прилюдних торгів позивач сплатила гарантійний внесок у розмірі 534 309, 63 грн, після оголошення її переможцем ОСОБА_1 сплатила залишок суми у розмірі 3 151 011, 87 грн. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2014 року зазначені прилюдні торги визнано недійсними. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2012 року скасовано державну реєстрацію права власності позивача на зазначене нерухоме майно. Визнання прилюдних торгів недійсними та скасування права власності на майно є втратою ОСОБА_1 не тільки власності, а й грошових коштів, які були сплачені за купівлю майна на прилюдних торгах, а тому вона вважає, що сплачені кошти мають бути повернуті їй Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві в порядку застосування реституції шляхом перерахування на її рахунок.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 08 серпня 2017 року замінено відповідача Головне управління юстиції у місті Києві на належного відповідача Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, як третю особу залучено Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач вимоги позову не визнав, просив відмовити у їх задоволенні з підстав недоведеності та необґрунтованості. Зазначив, що Головне територіальне управління юстиції у місті Києві не є належним відповідачем, будь-яких прав позивача не порушувало. Зауважив, що кошти, отримані від реалізації нерухомого майна, перераховані в рахунок погашення заборгованості із заробітної плати стягувачам та на користь держави в рахунок погашення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що укладений між ПП «НИВА-В.Ш.» та відповідачем договір, на підставі якого ПП «НИВА-В.Ш.» проводило прилюдні торги з продажу нерухомого майна за своєю правовою природою є договором комісії. Отже, стороною у договорі купівлі-продажу є ПП «НИВА-В.Ш.», тому обов`язок повернення коштів має бути покладений саме на цю юридичну особу, водночас вимогу про повернення коштів, сплачених за недійсним договором, позивач пред`явив до Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Таким чином, оскільки Головне територіальне управління юстиції у місті Києві не є стороною недійсного правочину, то заявлена до нього позивачем вимога про повернення коштів згідно з положеннями статті 216 ЦК України є безпідставною.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 13 червня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що у справі відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що ПП «НИВА-В.Ш.» діяло як представник виконавчої служби з організації і проведення цих торгів. Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що оскільки Головне територіальне управління юстиції у місті Києві не є стороною недійсного правочину, заявлена до нього позивачем вимога про повернення коштів є безпідставною, а тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 у липні 2018 року звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просила скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

На обґрунтування вимог касаційної скарги ОСОБА_1 послалася на те, що саме Головне територіальне управління юстиції у місті Києві є продавцем у правочині з продажу арештованого нерухомого майна на прилюдних торгах, а ПП «НИВА-В. Ш.» лише надавало послуги з організації і проведення прилюдних торгів з реалізації такого майна. На переконання заявника, від власного імені спеціалізована організація не могла виступати на торгах.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 13 липня 2018 року відкрито касаційне провадження.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовано правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Аналогічні положення містяться у статті 263 ЦПК України.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві перебувало зведене виконавче провадження № 69/4 щодо виконання рішень судів, рішень комісії по трудових спорах про стягнення заборгованості на користь юридичних осіб та заборгованості із заробітної плати з АТФ «Укргазбуд» на користь фізичних осіб на загальну суму 51 817 979, 91 грн.

Під час здійснення заходів примусового виконання за зведеним виконавчим провадженням державним виконавцем накладено арешт на все нерухоме та рухоме майно АТФ «Укргазбуд».

До підрозділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у місті Києві АТФ «Укргазбуд» подано заяву разом із копіями правовстановлюючих документів, якою запропоновано в порядку статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернути стягнення на майно боржника, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: частину жилого будинку - підвал, цокольний поверх та перший поверх цієї будівлі.

Державним виконавцем відповідно до вимог пункту 1.6 наказу Міністерства юстиції України від 08 травня 2003 року № 42/5 «Про внесення змін та доповнень до Інструкції про проведення виконавчих дій» та наказу Міністерства юстиції України від 13 червня 2003 року № 527/7 «Про порядок погодження документів щодо передачі на реалізацію арештованого державними виконавцями майна» підготовлено та передано на реалізацію зазначений об`єкт нерухомості, який належав АТФ «Укргазбуд».

Реалізацію зазначеного майна проводила ПП «НИВА-В.Ш.» на підставі договору про надання послуг з організації і проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 25 лютого 2010 року № 1010021, укладеного між Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві та ПП «НИВА-В.Ш.».

23 квітня 2010 року проведені прилюдні торги з приводу реалізації нерухомого майна - нежитлового приміщення напівпідвального поверху, загальною площею 511, 50 кв. м, та цокольного поверху, загальною площею 503, 10 кв. м, багатоповерхового будинку АДРЕСА_1 .

За результатами проведення прилюдних торгів 23 квітня 2010 року

ПП «НИВА-В.Ш.» затверджено протокол № 1010021/1 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, яке належить АТФ «Укргазбуд», в якому зазначено, що переможцем торгів стала позивач ОСОБА_1 Ціна продажу реалізованого майна становить 3 151 011, 87 грн.

Відповідно до виписки з депозитного рахунку кошти від реалізації нерухомого майна 05 травня 2010 року надійшли на депозитний рахунок Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

18 травня 2010 року підрозділом примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, з метою подальшого оформлення переможцем торгів права власності на придбане на прилюдних торгах майно, видано акт про продаж нерухомого майна на прилюдних торгах.

Розподіл отриманих від продажу зазначеного майна коштів проведено виконавчою службою відповідно до статті 44 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у порядку календарного надходження на виконання виконавчих документів про стягнення з АТФ «Укргазбуд» на користь фізичних осіб заборгованості із заробітної плати. Кошти, отримані від реалізації зазначеного нерухомого майна, перераховано стягувачам у зведеному виконавчому провадженні в рахунок погашення заборгованості із заробітної плати та на користь держави в рахунок сплати виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій.

03 червня 2010 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І. П. позивачу ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно: нежитлове приміщення напівпідвального поверху, загальною площею 511, 50 кв. м, та цокольного поверху, загальною площею 503, 10 кв. м, багатоповерхового будинку АДРЕСА_1 .

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2012 року у справі № 2а/1570/1424/11 визнано протиправним та скасовано рішення реєстратора КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» Баширової А. А. від 15 червня 2010 року, реєстраційний номер 30686789, про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нерухоме майно; зобов`язано КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» скасувати запис № 1351 в книзі 97 неж-60 у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, за реєстраційним номером 30686789, про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 в частині нежитлового приміщення напівпідвалу, розташованого на АДРЕСА_1.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2014 року у справі № 2/1522/8535/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року, визнано недійсними прилюдні торги, проведені ПП «НИВА-В.Ш.», від 23 квітня 2010 року з реалізації нерухомого майна; визнано недійсним та скасовано свідоцтво, видане 03 червня 2010 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І. П., зареєстроване в реєстрі за № 729; визнано недійсним та скасовано протокол № 1010021/1 та протокол № 109048/1 від 23 квітня 2010 року проведення прилюдних торгів з реалізації майна; визнано недійсним та скасовано акт старшого державного виконавця Григорян О. Г. про продаж на прилюдних торгах від 23 квітня 2010 року нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення напівпідвального поверху, загальною площею 511, 50 кв. м та цокольного поверху, загальною площею 503, 10 кв. м, багатоповерхового будинку АДРЕСА_1 .

Таким чином, проведені прилюдні торги з реалізації арештованого майна боржника та складені спеціалізованою організацією на їх підставі протоколи визнані судом недійсними; визнано недійсним та скасовано акт державного виконавця про продаж на прилюдних торгах нерухомого майна; видане нотаріусом переможцю торгів свідоцтво про право власності також визнано судом недійсним та скасовано.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Згідно з правилами частин першої та третьої статті 62 Закону України

від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними статтею 58 цього Закону.

За своєю правовою природою відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, тому такий правочин може визнаватись недійсним в судовому порядку з підстав недодержання в момент його вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою та шостою статті 203 ЦК України. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-116цс12.

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до підпункту 2 пункту 2 статті 22 ЦК України збитками є як реальні збитки, так і доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом частин першої та другої статті 216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок).

Правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину.

Вирішуючи питання про те, хто є продавцем за укладеним за результатами торгів договором, необхідно виходити з умов відповідного договору, що укладається між органом Державної виконавчої служби (далі - ДВС) та спеціалізованою організацією.

У разі якщо на підставі укладеного спеціалізованою організацією з відділом ДВС договору ця організація під час укладення на торгах договору виступає представником відділу ДВС, то стороною такого договору, а відтак і продавцем, є ДВС. Якщо ж спеціалізована організація виступає на торгах від власного імені на підставі укладеного з відділом ДВС договору, який за своїм змістом є договором комісії, то стороною такого договору, а відтак і продавцем, є спеціалізована організація. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15.

Таким чином, наявні підстави для висновку, що для правильного вирішення спору по суті необхідно встановити правову природу відносин між ДВС та спеціалізованою організацією.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція,

25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно зі статтею 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

У вирішенні питання розподілу тягаря доведення суди мають застосовувати правила статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилом статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з приписами статті 59 ЦПК України 2004 року суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За правилами частини першої статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, що переглядається, судами встановлено, що ПП «НИВА-В.Ш.» проводило реалізацію майна на підставі договору про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 25 лютого 2010 року № 1010021, укладеного із Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві, який за своєю правовою природою є договором комісії.

Встановивши, що між ПП «НИВА-В.Ш.» та Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві виникли договірні зобов`язання за договором комісії, за яким торгуюча організація виступає продавцем арештованого майна від власного імені, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що до Головного територіального управління юстиції у місті Києві не застосовуються наслідки недійсності правочину, стороною якого воно не виступало. Правила реституції є правозастосовними виключно до сторін договірних правовідносин.

Твердження заявника про те, що фактично між ПП «НИВА-В.Ш.» та Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві укладено договір, за яким спеціалізована організація виступає представником відділу ДВС, спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Поряд із цим, Верховний Суд не погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для стягнення з Головного територіального управління юстиції у місті Києві на користь ОСОБА_1 сплачених нею грошових коштів на виконання недійсного правочину, оскільки підставою позову визнаються обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. А отже, зазначення позивачем певної правової норми, наведеної у обґрунтуванні позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору.

У матеріальному законі передбачена правова можливість повернення майна, переданого, в тому числі, на виконання недійсного правочину, шляхом пред`явлення вимоги набувачу, який не є стороною недійсного правочину, підстава набуття якого, а так само володіння яким (майном) згодом відпала в порядку статті 1212 ЦК України.

Такий підхід до оцінки спірних правовідносин відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, підстав відступити від якого щодо застосування норми права у подібних відносинах під час перегляду цієї справи Верховний Суд не встановив.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України

від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій на зазначене уваги не звернули, внаслідок чого дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позову, не встановили обставин та не надали їм відповідної оцінки в контексті застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України.

Так, суди не дослідили зібрані у справі докази на предмет того, кому були перераховані позивачем кошти від реалізації нерухомого майна та чи зберіглася правова підстава їх набуття.

Висновки за наслідком розгляду касаційної скарги

За приписами пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

З урахуванням викладеного, а також доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд вважає за необхідне задовольнити її частково, скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, належним чином дослідити всі зібрані у справі докази, дати відповідну правову оцінку цим доказам і встановленим на їх основі дійсним обставинам справи та вирішити спір з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 13 червня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик