П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2019 року місто Київ

справа № 753/3548/17

провадження №22-ц/824/7502/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Станішевської Б.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Національний банк України

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 4 березня 2019 року, ухвалене у складі судді Колесника О.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про стягнення грошової суми ,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Національного банку України, треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про стягнення грошової суми.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 21 січня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 були укладені договори банківського вкладу (депозиту) №001-29588-210114 «Найкращій від Миколая» у доларах та №002-29588-210114 «Найкращій для своїх» у євро. Відповідно до умов договорів банк прийняв, а вкладник передав в управління банку грошові кошти в розмірі 23180 доларів США і 7805 євро, на строк з 21 січня 2014 року по 26 січня 2015 року включно зі щомісячною сплатою процентів по договору №001-29588-210114, шляхом зарахування їх на поточний рахунок № НОМЕР_1 та одночасно з поверненням суми вкладу по закінченню строку дії договору №002-29588-210114, шляхом зарахування на поточний рахунок вкладника № НОМЕР_2 відповідно з використанням платіжних карток. По закінченню строку розміщення вкладів грошові кошти з депозитних рахунків та нараховані проценти були зараховані на поточні рахунки вкладника. Станом на 26 січня 2015 року на її поточному рахунку знаходилось 25462,68 доларів США і 8441,13 євро, що становило 867229,71 грн. 27 січня 2015 року вона звернулась до відділення банку із заявою про повернення вкладів і нарахованих процентів через касу банку у валюті вкладів. Однак, у зв`язку з відсутністю коштів в іноземній валюті у касі відділення кошти не видали. В подальшому, вона неодноразово зверталась з заявами про видачу коштів, однак належних їй коштів вона не отримала.

Після введення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації 11 червня 2015 року їй були частково виплачені грошові кошти в розмірі 200000,00 грн., що по курсу Національного банку України на дату запровадження тимчасової адміністрації становить 7177,21 євро. Таким чином, заборгованість станом на 4 березня 2019 року з урахуванням процентів та індексу інфляції становить 2530015,85 грн.

Національний банк України в односторонньому порядку приймає рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, при цьому заперечення іншої сторони не приймаються. Крім того, Національний банк України виступає регулятором на банківському ринку України, здійснює контроль та нагляд за діяльністю комерційних банків відповідно до Закону України «Про національний банк України».

В результаті бездіяльності, безвідповідальності та зловживанням своїми повноваженнями Національним банком України, ПАТ «Дельта Банк» був віднесений до категорії неплатоспроможних, оскільки банк вчасно не інспектували, не провадили щоденний моніторинг фінансового стану банку, в тому числі і на предмет дотримання економічних нормативів, а в разі порушень не приймали рішень щодо запровадження певних санкцій, аж до призупинення дій окремих пунктів банківської ліцензії.

Внаслідок таких дій та бездіяльності Національного банку України вона була позбавлена свого права на вчасне повернення належних коштів, тому просила вказану заборгованість стягнути з Національного банку України.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 4 березня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Національного банку України, треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про стягнення 2 530 015 грн. 85 коп. грошової суми за депозитними вкладам, компенсації за користування депозитами, компенсації інфляційних витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі посилалась на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та не правильним застосуванням норм матеріального права. Зазначала, що в оскаржуваному рішенні, судом основна увага приділена порядку дій та взаємовідносин вкладників після введення тимчасової адміністрації, внаслідок визнання ПАТ «Дельта Банк» неплатоспроможним та наступним етапом його ліквідації відповідно до Закону України « Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Разом з тим, позов поданий з підстав правової бездіяльності НБУ, що призвела до визнання ПАТ «Дельта Банк» неплатоспроможним, введення тимчасової адміністрації, що у свою чергу призвело до порушення прав споживача, прав людини, завданню матеріальної шкоди позивачу.

У зв`язку з прийняттям Постанови Правління НБУ від 2 березня 2015 року №150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії «неплатоспроможних» з наступною процедурою його ліквідації, була припинена банківська діяльність ПАТ «Дельта Банк», а як наслідок позбавлено її права вільного користування грошовими коштами, що знаходились на її депозитних рахунках. Суд безпідставно не застосував Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

На думку апелянта, оскільки Національний банк України є державним органом управління, то відповідно до ст. 56 Конституції України, ст. 1173 ЦК України, повинен відшкодувати їй заподіяну шкоду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Національного банку України просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначав, що грошові кошти були розміщені ОСОБА_1 на договірній основі з ПАТ «Дельта Банк». Боржником в даному випадку по відношенню до позивача за цивільним договором є ПАТ «Дельта Банк».

Національний банк України не є стороною в договірних відносинах між позивачем та ПАТ «Дельта Банк», а тому у нього відсутні зобов`язання перед ОСОБА_1 стосовно виконання умов договору та відшкодування шкоди.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити.

Представник Національного банку України - Смолій Я.В. проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Представники третіх осіб - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлені, причини своєї неявки суду не повідомив у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом установлено, що 21 січня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 були укладені договори банківського вкладу (депозиту) №001-29588-210114 «Найкращій від Миколая» у доларах США та №002-29588-210114 «Найкращій для своїх» у євро. Відповідно до умов договорів банк прийняв, а вкладник передав в управління банку грошові кошти в розмірі 23180 доларів США і 7805 євро, на строк з 21 січня 2014 року по 26 січня 2015 року включно зі щомісячною сплатою процентів по договору № 001-29588-210114, шляхом зарахування на поточний рахунок № НОМЕР_1 та одночасно з поверненням суми вкладу по закінченню строку дії договору №002-29588-210114, шляхом зарахування на поточний рахунок вкладника № НОМЕР_2 відповідно з використанням платіжних карток.

Постановою правління Національного банку України від 02 березня 2015 року №150 АТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних.

На підставі зазначеної постанови, рішенням № 51 від 02 березня 2015 р. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб з 03 березня 2015 року запровадив у АТ «Дельта Банк» тимчасову адміністрацію та призначив уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в АТ «Дельта Банк».

02 жовтня 2015 року правління Національного банку України прийнято постанову №664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк»».

В свою чергу, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» 02 жовтня 2015 року прийняв рішення № 181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

11 червня 2015 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб здійснив виплату позивачці граничного розміру відшкодування коштів за вкладами в розмірі 200000,00 грн. Отже, позивачку було визнано кредитором, задоволення вимог якого буде здійснювались за рахунок коштів, одержаних в результаті реалізації майна банку, в порядку черговості, що передбачена ч.1 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що правовідносини за договором банківського вкладу виникли між позивачем та ПАТ «Дельта Банк», саме даний банк не повернув позивачу у повному обсязі депозитний вклад та проценти за користування ним, а Національний банк України, відповідно до зазначених норм матеріального права, не несе відповідальності за зобов`язаннями ПАТ «Дельта Банк», а відтак судом не встановлено факту порушення прав позивача з боку відповідача.

Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам та нормам матеріального права.

Відповідно до п. 6 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виведення неплатоспроможних боржників з ринку шляхом здійснення тимчасової адміністрації і ліквідації банків є виключною компетенцією Фонду.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку.

Відповідно до ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається таким, що настав.

Відповідно до ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд не пізніше робочого дня, наступного за днем отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, розміщує інформацію про це на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет; здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку в газеті "Урядовий кур`єр" або "Голос України" не пізніше ніж через сім днів з дня початку процедури ліквідації банку.

Протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Виконання зобов`язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов`язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам у строк, встановлений цим Законом.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції встановлено,що 11 червня 2015 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб здійснив виплату позивачці граничного розміру відшкодування коштів за вкладами в розмірі 200000,00 грн.

На решту суму вкладів позивачка визнана кредитором, задоволення її вимог буде здійснюватись за рахунок коштів, одержаних в результаті реалізації майна банку, в порядку черговості, відповідно до вимог ч. 1 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Таким чином, позивач скористався своїм правом, встановленим ч.5 ст.45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та заявила свої вимоги до банку після початку його ліквідації.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що Національний банк України є державним органом управління, то відповідно до ст. 56 Конституції України, ст. 1173 ЦК України, повинен відшкодувати їй заподіяну шкоду, колегія вважає зазначити наступне.

Згідно зі ст.1173 ЦК України шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Суб`єктами відповідальності, відповідно до ст.1173 ЦК України, є органи державної влади або місцевого самоврядування, в яких реалізується їхня деліктність.

Згідно зі ст.6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органами місцевого самоврядування відповідно до ст.140 Конституції України є сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління.

Також особливий статус Національного банку України визначений в рішенні Конституційного суду України від 26 лютого 2009 року № 6-рп/2009, відповідно до п.3.1 якого Конституція України визначила правовий статус Національного банку України як центрального банку держави, основною функцією якого є забезпечення стабільності грошової одиниці України. Особливість юридичного статусу Національного банку України полягає в тому, що , з одного боку, він має публічно-правовий статус особливого центрального органу державного управління, самостійного у своїй діяльності від органів державної влади (ст.6, 7, 24, 25, 53 Закону України «Про Національний банк України»), а з іншого - цивільно-правовий статусу як юридичної особи, яка має відокремлене майно, що є об`єктом права державної власності і перебуває в його повному господарському віданні, та може вчиняти певні цивільно-правові правочини з комерційними банками, державою (ст.4, 29,31, 42 Закону України «Про Національний банк України»).

Отже, Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, самостійним у своїй діяльності від органів державної влади, тобто не є суб`єктом відповідальності в розумінні ст.1173 ЦК України.

Відповідно до ст.1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом.

Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку, а також умови і порядок захисту прав вкладників у зв`язку з віднесенням банку до категорії неплатоспроможних та запровадження у зв`язку з цим у банку тимчасової адміністрації передбачені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому він є спеціальним і пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах, що узгоджується як з положеннями ст..1074 ЦК України, так і з статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Метою введення в дію Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», як зазначено у статті 1 цього Закону, є захист прав і законних інтересів вкладників банку, а тому введення тимчасової унеможливлює стягнення коштів за депозитними вкладами у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено цим Законом.

Суд захищає право особи у випадку доведення факту його порушення, саме відповідачем відповідно до заявлених нею позовних вимог та наданих доказів.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене на повно з`ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 4 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 27 червня 2019 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус