Справа № 302/427/19
№ 2/302/139/19
Номер рядка звіту 47
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(повне)

21.06.2019 смт.Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області

в особі головуючого судді КривкаВ. П

з участю : секретар с/з Гажук Н.В.,

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Павлик І.І.,

малолітня ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в режимі відеоконференції з господарським судом м.Києва в приміщенні райсуду в смт. Міжгір`ї справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - орган опіки і піклування служби в справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 , 2010 р.н., з матір`ю ОСОБА_3 ,-

В С Т А Н О В И В:

09.04.2019 позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Павлик І.І., звернулася до суду з вищевказаним позовом, який обгрунтувала так.

09.08.1997 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено шлюб в Центральному відділі реєстрації шлюбів м.Києва з державним Центром розвитку сім`ї. В квітні 2009 року шлюбні відносини були фактично припинені та на підставі рішення Деснянського районного суду м.Києва від 22.11.2012 шлюб між сторонами розірвано. У шлюбі в сторін народилась донька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка з моменту припинення шлюбних відносин проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_1 та перебуває на її повному утриманні. На підставі судового наказу виданого Подільським районним судом м.Києва з відповідача на користь позивачки стягуються аліменти на утримання дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття (справа № 758/11930/18). Однак відповідач не займається фізичним та духовним розвитком дитини, ухиляється від своїх батьківських обов`язків. Позивачка не чинить відповідачу жодних перешкод з спілкуванням дитини - дочки та бажає визначити місце проживання малолітньої дочки ОСОБА_2 з нею, за її місцем проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі вимог ст.ст. 141, 161 СК України.

Згідно ухвали судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24.04.2019 прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

За клопотанням сторони позивача судом постановлено розгляд справи проводити в режимі відеоконференцзв`язку з Господарським судом м.Києва, ухвала суду від 27.05.2019.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник заявлені вимоги підтримали, просять такі задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, однак 19.06.2019 подав суду заяву в якій просить слухати справу за його відсутності, заперечень на позов не має, просить визначити місце проживання його малолітньої дочки ОСОБА_2 , 2010 р.н., зі своєю матір`ю ОСОБА_1 . Також, ще раніше 14.05.2019, на адресу суду надійшов відзив відповідача, за змістом якого відповідач ОСОБА_4 визнав позов позивачки та просить визначити місце проживання його малолітньої дочки із своєю матір`ю.

Третя особа, без самостійних вимог - представник служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської РДА Київської області, в особі начальника ОСОБА_6 , просить ухвалити рішення відповідно до діючого законодавства, заперечень на позов не має. Розгляд справи просить провести за їх відсутності.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши сторону позивача, малолітню ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , подані відповідачем відзив та заяву про визнання позову, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 09.08.1997 по 22.11.2012, що підтверджено рішенням Деснянського районного суду м.Києва ухваленого в справі № 2-5197, 2603/11126/12 від 22.11.2012.

Від шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 .

В судовому засіданні встановлено, що дитина ОСОБА_2 після розлучення батьків, які є сторонами у справі, та на даний час проживає разом із своєю матір`ю ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Вихованням дитини займається мати, що визнано відповідачем та підтверджено психолого-педагогічною характеристикою із закладу освіти "Приватний ЗНЗ "Мідгард". Позивачка не чинить перешкод відповідачу ОСОБА_4 у спілкуванні з дитиною, що також визнано відповідачем.

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї позивачки від 28.09.2018, за місцем проживання ОСОБА_1 та її сім`ї, умови проживання для дитини сторін ОСОБА_2 створено належним чином (сім`я позивачки займає житлову площу 240,3 кв.м., загальний дохід сім`ї складає 50 тис. грн. на 5 чоловік).

Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч.4).

Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю.

Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх судів.

Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання.

Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

З матеріалів справи убачається про відсутність існування між колишнім подружжям конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків обох батьків по відношенню до дитини та їх реалізації.

Відповідач по суті поданими у справу заявою та відзивом визнав позов ОСОБА_1 та вказав, що він не заперечує проти проживання дитини з матір`ю.

За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Малолітня донька сторін ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в судовому засіданні, за участю свого законного представника - матері ОСОБА_1 , надала пояснення, згідно яких вона бажає проживати разом із своєю мамою ОСОБА_1 , яка виховує її та піклується про неї.

Отже, з врахуванням вищенаведеного, думки малолітньої дитини, суд вважає, що на даний час проживання малолітньої доньки з матір`ю, яка фактично проживає з нею, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи у зв`язку з фізіологічними особливостями, позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному. За цих підстав, суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем слід прийняти та позов ОСОБА_1 задовольнити.

Позивачкою заявлено клопотання про стягнення з відповідача на її користь судових витрат у виді судового збору в сумі 768,40 грн.. Це клопотання підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Відповідач позов визнав до початку розгляду справи по суті, визнання позову прийнято судом.

Згідно ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Отже, на підставі ст. ст.141 , 142 ЦПК України, ч.3 ст.7 ЗУ "Про судовий збір" позивачці слід повернути з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову до суду в сумі 384,20 грн., а другу половину 50 % суми судового збору в розмірі 384,20 грн. слід стягнути з відповідача у користь позивачки .

Керуючись ст.ст. 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Визнання позову відповідачем прийняти.

Позов задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі своєю матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) 50 % сплаченого судового збору за подання позову до суду в сумі 384,20 (тристо вісімдесят чотири) грн 20 коп., з державного бюджету.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) в користь ОСОБА_1 судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 384,20 (тристо вісімдесят чотири) грн 20 коп.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано в Закарпатський апеляційний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Міжгірський районний суд Закарпатської області, відповідно до положень п. 15.5 ч. 1 розділу VII «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили згідно з ст. 273 ЦПК України.

Повне рішення складено 27.06.2019.

Суддя: В. П. Кривка