П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2019 року місто Київ

справа № 752/15078/18

провадження №22-ц/824/8089/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Станішевської Б.В.,

сторони:

позивач - Служба безпеки України

відповідач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Служби безпеки України

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 березня 2019 року, ухвалене у складі судді Чередніченко Н.П.,

у справі за позовом Служби безпеки України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення зі службового жилого приміщення без надання іншого житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання ордеру на жиле приміщення недійсним та виселення зі службового жилого приміщення без надання іншого житлового приміщення.

У листопаді 2018 року представник позивача подав позовну заяву в новій редакції, змінивши підстави позову, в якій просив визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування службовою квартирою АДРЕСА_1 , та виселити відповідачів із службової квартири без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що ОСОБА_1 проходить військову службу в СБУ з 1998 року. З 2004 року перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов в СБУ. 16 жовтня 2015 року житлово-побутовою комісією Центрального управління СБУ розглянуто та погоджено питання про надання ОСОБА_1 службової двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 ) в м. Києві в складі сім`ї із трьох осіб (він, дочка, син). Пунктом 1.62 розпорядження Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації від 18 листопада 2015 року № 638 було затверджене рішення ЖПК ЦУ СБУ та видано ОСОБА_1 ордер від 26 листопада 2015 року № 5190 на право зайняття службового жилого приміщення.

Під час службової перевірки було виявлено, що відповідачі в даній квартирі не проживають та з травня 2017 року вказану службову квартиру винаймає гр. ОСОБА_4 , яка сплачує ОСОБА_1 кошти за проживання. Відповідачі підтвердили, що у службовій квартирі не проживають та мешкають в іншій квартирі. Тому, оскільки вони не проживали в даній квартирі більше 11 місяців без поважних причин, а також ОСОБА_1 використовував квартиру не за призначенням, оскільки здавав її у піднайм, з метою отримання прибутку, то позивач просив виселити відповідачів з квартири на підставі ст.116 ЖК України, а також відповідно до ст..72 ЖК України визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 березня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Служби безпеки України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення зі службового жилого приміщення без надання іншого житлового приміщення.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове яким задовольнити позову в повному обсязі. В апеляційній скарзі посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

В судовому засіданні представник Служби безпеки України - Ярко О.Ю. апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

ОСОБА_1 , який також діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення залишити без змін.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.164), причини своєї неявки суду не повідомив, у зв`язку з чим суд вважав за можливе розглянути справу у його відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 є службовою, перебуває у відомчому житловому фонді позивача, та правовідносини, що виникають у зв`язку з наймом житла, що перебуває у державній або комунальній власності, регулюються Житловим кодексом та іншими актами житлового законодавства.

Відповідач ОСОБА_1 проходить військову службу в СБУ з 1998 року по теперішній час та з 2004 року він перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов.

Відповідач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

16 жовтня 2015 року житлово-побутовою комісією Центрального управління СБУ розглянуто і погоджено питання щодо надання ОСОБА_1 службової двокімнатної квартири АДРЕСА_1 в складі сім`ї із трьох осіб.

Пунктом 1.62 розпорядження Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації від 18 листопада 2015 року № 638 було затверджено вказане рішення та видано ОСОБА_1 ордер від 26 листопада 2015 року № 5190 на право зайняття службового жилого приміщення.

Відповідно до довідки КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з 4 грудня 2015 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту використання відповідачами службового жилого приміщення не за призначенням, а також на підтвердження не проживання відповідачів у спірному жилому приміщенні понад 6 місяців без поважних причин. Крім того, суд першої інстанції виходив із того, що право дітей, як членів сім`ї ОСОБА_1 на користування спірним житлом є похідним від права особи, якій видано ордер на службове житло, а оскільки, ордер на час розгляду справи є дійсним, підстав для визнання відповідача ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом та виселення, судом не встановлено, то і підстав для виселення відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є дітьми, - немає. Також суд першої інстанції звернув увагу на те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, та стороною позивача не наведено суду будь-яких доказів необхідності виселення відповідачів зі спірною службової квартири та співмірності такого заходу із переслідуваною законною метою.

Висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам і ґрунтуються на положеннях матеріального права.

Відповідно до ст.1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 44 рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути спів розмірним із переслідуваною законною метою.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно п.4 ст.31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його е за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

В розумінні ст.116 ЖК України використання жилого приміщення не за призначенням - це використання його не для проживання, а в інших цілях (наприклад, для розміщення в ньому майстерень, облаштування складських і інших підсобних приміщень, тощо).

Пунктом 5.19 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої Наказом Служби безпеки України від 6 листопада 2007 року № 792, передбачено, що співробітник, члени його сім`ї або інші особи, які проживають у службовому житловому приміщенні, можуть бути виселені без надання іншого службового житлового приміщення також у разі, якщо вони систематично руйнують або пошкоджують службове житлове приміщення, або використовують його не за призначенням (у тому числі шляхом передачі в оренду іншим громадянам чи організаціям), або створюють умови, які унеможливлюють проживання інших осіб в одній квартирі або будинку.

Належних та допустимих доказів на підтвердження факту використання відповідачами службового жилого приміщення не за призначенням, зокрема, здачі квартири в оренду, позивачем, у передбаченому ст..ст.12,81 ЦПК України порядку, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано.

Надані позивачем до матеріалів справи пояснення ОСОБА_5 (а.с.41-44), пояснення ОСОБА_4 (а.с.45-47, 48-51), ОСОБА_6 (а.с.67-70), ОСОБА_7 (а.с.72-73), які відібрані провідним інспектором Головної інспекції СБ України за участю консультанта -експерта (з оперативних питань) і відділу УВБ СБУ у зв`язку з проведенням службової перевірки, суд першої інстанції вірно визнав недопустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд необґрунтовано не надав оцінки письмовим доказам наданим представником позивача, є безпідставними, оскільки спростовуються змістом рішення, в якому суд першої інстанції, визнавши надані позивачем пояснення громадян, а також довідки, складені за наслідками проведених членами комісії бесід з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , недопустимими доказами, відповідно не взяв їх до уваги. Прийняття письмових пояснень осіб без допиту їх в судовому засіданні в якості свідків, клопотання про що представником позивача не було заявлено, буде порушувати принцип рівності учасників судового процесу, а саме позбавить права відповідача на допит свідка (ст.230 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд міг би зазначити під час судових засідань про недостатність наявних у справі письмових доказів (пояснень та довідок), за результатами чого представником СБУ було б заявлено відповідне клопотання, не ґрунтуються на вимогах закону та є порушенням принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Надані позивачем до справи копії квитанцій, що підтверджують сплату вартості житлово-комунальні послуг, що споживалися мешканцями квартирі АДРЕСА_1 , не дають підстав уважати, що спірна квартира здавалася в оренду.

Враховуючи наведене, суд дійшов вірного висновку, що позивачем не доведені обставини, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог про виселення відповідачів, і з цих підстав законно та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно із ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Саме по собі посилання представника позивача на те, що відповідач разом з неповнолітніми дітьми не проживав у службовій квартирі протягом більше як 11 місяців без поважних причин, без доведення цих обставин належними та допустимими доказами, з урахуванням не визнання цих обставин відповідачем, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Наданий позивачем акт огляду квартири від 4 квітня 2018 року не підтверджує факт не проживання відповідачів у службовій квартирі більше шести місяців без поважних причин. А зазначення в акті зі слів ОСОБА_1 про те, що на час огляду в квартирі ніхто не проживає, не свідчить, що в квартирі відповідачі не проживають більше шести місяців без поважних причин (а.с.25-26).

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд невірно застосував норми матеріального права через неправильне тлумачення ст..125 ЖК України щодо поширення гарантій, визначених цією статтею, на відповідача, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування рішення, оскільки суд першої інстанції, лише встановлюючи обставини справи, а саме що ОСОБА_1 продовжує проходити службу в СБУ, послався на положення ст.ст.124, 125 ЖК України, а тому відсутні підстави вважати, що судом неправильно застосовані норми матеріального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене на повно з`ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Служби безпеки України - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 21 червня 2019 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус