ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9356/19 Справа № 216/4670/18 Суддя у 1-й інстанції - Бутенко М. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 липня 2019 року, ухваленого суддею Бутенко М.В. в м.Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2018 року Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до укладеного кредитного договору б/н від 27.02.2010 року, відповідач отримав кредит в сумі 14000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором, станом на 25.06.2018 року, відповідач має заборгованість у розмірі 136 878,53 грн.

Оскільки позичальник не виконав взяті на себе зобов`язання, Банк був вимушений звернутися до суду з даним позовом для стягнення заборгованості в примусовому порядку, натомість просить стягнути з відповідача не повну суму заборгованості, а 112 132,81 грн., з яких: 13 808,51 грн. - тіло кредиту, 4 445,15 грн. - нараховано процентів за користування кредитом; 93 879,15 грн. - нарахована пеня за період з 27.02.2010 року по 01.04.2018 року.

Заочним рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 липня 2019 року позов Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 27.02.2010 року у розмірі 13 808,51 грн. (тринадцять тисяч вісімсот вісім гривень п`ятдесят одну копійку), яка складається з основної заборгованості за кредитом (тіло кредиту).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір в сумі 1762 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі, позивач АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права, неповне дослідження обставин, що мають значення для справи, ненадання належної оцінки доказам по справі, ставить питання про скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового про повне задоволення позовних вимог банку, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

При цьому, скаржник зазначає, що в анкеті заяві, підписаній відповідачем зазначена відсоткова ставка, також при укладені договору відповідач власноруч підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Универсальная,30 дней льотного периода», в якій зазначена базова відсоткова ставка за користування кредитом (3,0%), розмір щомісячних платежів 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості, штрафи та комісійні. Позивач вважає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, порушивши вимоги ст..ст.1046, 1048 ЦК України, вказуючи, що необхідність сплати боржником процентів кредитору встановлена ст.169 Кодексу європейського договірного права - акта міжнародної приватно-правової уніфікації, одного з основних європейських кодексів цивільного права.

Позивач наголошує на тому, що суд першої інстанції під час судового розгляду справи не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору, не перевірив розрахунок заборгованості за кредитним договором, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для часткового скасування оскаржуваного рішення суду.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч. 1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 27.02.2010 року між позивачем і відповідачем був укладений кредитний договір б/н, на підставі особистої заяви останнього, згідно з умовами якого він отримав від позивача кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, випустивши і надавши відповідачеві кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів, яку (картку) останній отримав і використав кредитні кошти у власних цілях.

Проте, у порушення умов договору і чинного законодавства, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав і не повернув використані ним кредитні кошти, а доказів зворотного суду не надано.

При цьому, позивачем вказано, що вищевказаний кредитний договір складається з Анкети-заяви про приєднання к Умовам і правилам надання банківських послуг та самих Умов і правил надання банківських послуг.

На підставі вказаних Анкети-заяви про приєднання к Умовам і правилам надання банківських послуг та самих Умов і правил надання банківських послуг, позивач нарахував відповідачу заборгованість, яка станом на 25.06.2018 року становить 136878,53 грн. і складається з наступного: тіло кредиту - 13808,51 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 4445,15 грн.; заборгованість за пенею - 118624,87 грн.

Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 112132,81 грн., з яких 13808,51 грн. - тіло кредиту, 4445,15 грн. - проценти за користування кредитом; 93879,15 грн. - пеня за період з 27.02.2010 по 01.04.2018.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог банку, виходив з того, що відповідачем не спростований той факт, що він отримав від позивача кредитну картку з лімітом кредитних коштів, з яких 13 808,51 грн. він використав у власних цілях і не повернув їх позивачу, відмовляючи у стягненні з відповідача заборгованості по пені та процентів за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що у Анкеті-заяві від 27.02.2010 року про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг домовленості сторін щодо процентів і штрафних санкцій не має, а самі Умови і правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами Договору від 27.02.2010 року, у зв`язку із чим відсутні підстави для стягнення цієї заборгованості.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

За вимогами ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Суд першої інстанції дотримався зазначених вище норм закону, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і обґрунтованим.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13, - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно до закону, договору.

Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Так суд перевірив і встановив, що 27.02.2010 року між сторонами був укладений кредитний договір б/н, на підставі особистої заяви останнього, згідно з умовами якого він отримав від позивача кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, випустивши і надавши відповідачу кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів, яку (картку) останній отримав і використав кредитні кошти у власних цілях. В порушення умов договору і чинного законодавства, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав і не повернув використані ним кредитні кошти.

Згідно зі ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки.

Відповідно до положень частин 1-2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Суд встановив, що у самій Анкеті-заяві від 27.02.2010 року про приєднання к Умовам і правилам надання банківських послуг домовленості сторін щодо процентів і штрафних санкцій не має, а надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг, якими передбачені проценти за користування кредитом і встановлена відповідальність Позичальника у разі невиконання/неналежного виконання своїх зобов`язань, не містять підпису відповідача, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи Договір, а також те, що Умови містили такі положення щодо відсотків і штрафних санкцій в момент підписання Договору Позичальником, або в подальшому такі Умови не змінювались.

У зв`язку з чим, суд дійшов висновку, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції про те, що Умови і правила надання банківських послуг надані позивачем на підтвердження позовних вимог не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами Договору від 27.02.2010 року, така ж правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 11 березня 2015 року у цивільній справі № 6-16цс15 та від 03 липня 2019 року у цивільній справі №342/180/17.

Доводи скаржника про те, що в анкеті заяві, підписаній відповідачем зазначена відсоткова ставка, що при укладені договору відповідач власноруч підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Универсальная,30 дней льотного периода», в якій зазначені всі складові за якими нарахована заборгованість, зокрема базова відсоткова ставка за користування кредитом (3,0%), розмір щомісячних платежів 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості, штрафи та комісійні, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Нормами ч.3 ст.367 ЦПК України встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Доводами поданої позивачем апеляційної скарги незаконність рішення суду першої інстанції вказаною довідкою про умови кредитування не обґрунтована, оскільки ця довідка не була додана позивачем в якості доказу суду першої інстанції та відповідно судом не досліджувалась під час ухвалення рішення.

Слід зазначити, що скаржник, додавши до апеляційної скарги довідку про умови кредитування в якій зазначені всі складові за якими нарахована заборгованість і яка підписана відповідачем під час укладення кредитного договору 27.02.2010, не обґрунтував процесуальну можливість та необхідність дослідження судом апеляційної інстанції поданого доказу, як і не надав доказів неможливості подання цієї довідки до суду першої інстанції з об`єктивно незалежних від позивача причин.

З огляду на зазначене, колегія суддів не може прийняти як доказ додану скаржником довідку про умови кредитування, оскільки вона не досліджувалась судом першої інстанції, а в апеляційній скарзі позивач не порушує питання про дослідження цього доказу та не вказує на причину з якої довідка не була подана до суду першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено, оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування судового рішення, оскільки суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення із правильним застосуванням норм матеріального права і без порушення процесуального права, що відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України, є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, немає.

Керуючись ст.ст.367,369,374,375,381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 26 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: