Постанова

Іменем України

20 червня 2019 року

м. Київ

справа № 759/4245/16-ц

провадження № 61-21648св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація,

третя особа - комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

третя особа - ОСОБА_4 ,

третя особа - ОСОБА_5 ,

третя особа - ОСОБА_6 , яка також діє як законний представник неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

третя особа - Служба у справах неповнолітніх Святошинської районної державної адміністрації м. Києва,

третя особа - Закрите акціонерне товариство «Спіка»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Закритого акціонерного товариства «Спіка» на рішення Святошинського районного суду м. Києва в складі судді

Величко Т. О. від 13 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва в складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Кравця В. А., Мазурик О. Ф.,

від 18 квітня 2017 року;

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просив виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яка також діє як законний представник неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , з приміщення № НОМЕР_2 будинку № АДРЕСА_1 без надання іншого приміщення; визнати незаконним розпорядження Святошинської районної в м. Києві адміністрації від 22 січня 2015 року № 33 та недійсним ордера на жиле приміщення серії НОМЕР_1 .

В обґрунтування позову зазначав, що 27 лютого 2015 року на виконання розпорядження Святошинської районної в м. Києві адміністрації від 22 січня 2015 року № 33 на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 видано ордер на жиле приміщення

серії Б № НОМЕР_1. Зазначені в ордері особи були зареєстровані у нежитловому приміщенні, а саме квартирі

№ НОМЕР_2 будинку № АДРЕСА_1 . Вважає, що розпорядження є незаконним, а виданий ордер на житло недійсним, оскільки спірне приміщення у встановленому законом порядку не включено до житлового фонду та не віднесено до службових житлових приміщень, не призначено для проживання та не відповідає санітарним і технічним вимогам, які ставляться до житлових приміщень. Особи, що вселилися до спірного приміщення перешкоджають нормальній роботі системи будинку на шкоду законним мешканцям, істотно порушують права мешканців будинку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що належних та допустимих доказів щодо непридатності спірної квартири для проживання, а також доказів того, що така квартира була побудована як нежитлове приміщення на 11 поверсі будинку АДРЕСА_1 , з урахуванням Декларації про проведення реконструкції спірного приміщення

від 24 жовтня 2013 року, суду не надано, а вимоги про виселення заявлені до третіх осіб, а не до відповідачів й задоволеню не підлягають.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду м.Києва від 18 квітня 2017 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 лютого 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення від 13 лютого 2017 року, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, вважаючи, що такі висновки відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2017 року ЗАТ «Спіка» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2017 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, просило скасувати зазначені судові рішення в частині визнання незаконним розпорядження Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 22 січня

2015 року № 33 й скасування його чинності, визнання недійсним ордера на жиле приміщення від 27 лютого 2015 року серії Б № НОМЕР_1 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Короткий зміст вимог відзиву на касаційну скаргу

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої й апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову в позові. Суди належним чином не дослідили надані сторонами докази, не проаналізували доводи сторін, зокрема про те, що ЗАТ «Спіка» є власником житлового будинку № АДРЕСА_1 , хоча такий будинок і передано в оперативне управління комунальному підприємству «Керуюча компанію з обслуговування жилого фонду Святошинського району м. Києва», а також про те, що Святошинською районною в м. Києві державною адміністрацією з порушенням вимог чинного законодавства видано розпорядження

від 22 січня 2015 року № 33 про видачу ордера на приміщення, яке не мало статусу житлового, й видачу в подальшому ордера на таке приміщення.

ЗАТ «Спіка» також зазначає, що ордер та розпорядження містить перелік осіб, які належать до різних сімей, що заборонено чинним законодавством, а також площа приміщень не відповідає нормативу площі на вказану в розпорядженні та ордері кількість осіб.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу

№ 759/4245/16-ц зі Святошинського районного суду м. Києва.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 квітня 2018 року справу № 759/14220/16-ц передано до Касаційного цивільного суду у вкладі Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2019 року справу № 759/4245/16-ц призначено судді-доповідачеві Бурлакову С. Ю.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно із положеннями частини другої статі 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Святошинської районної у

м. Києві ради п`ятого скликання тринадцятої сесії від 28 жовтня 2010 року № 489 «Про визнання приміщень житловими», яке видане на виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 лютого 2010 року приміщення № № НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4 , які розташовані на 11 поверсі житлового будинку № АДРЕСА_1 , визнано житловими.

Надалі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 лютого 2010 року, яким було визнано житловими приміщення № НОМЕР_3, НОМЕР_4 , розташовані на 11 поверсі житлового будинку

№ АДРЕСА_1 , було скасоване.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 26 листопада 2014 року, яке набрало законної сили, скасовано рішення Святошинської районної у

м. Києві ради п`ятого скликання тринадцятої сесії від 28 жовтня 2010 року № 489 «Про визнання приміщень житловими».

Відповідно до Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно - будівельного контролю у м. Києві 24 жовтня 2013 року було реконструйовано частину приміщення № НОМЕР_2 під житлову квартиру

№ НОМЕР_2 в будинку № АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 15 Декларації на об`єкті виконано всі передбачені проектною документацією згідно з державними будівельними нормами, стандартами і правилами роботи. Обладнання встановлено згідно з актами про його прийняття після випробування у визначеному порядку. Заходи з охорони праці, забезпечення вибухобезпеки, пожежної безпеки, охорони навколишнього середовища і антисейсмічні заходи, передбачені проектом проведені в повному обсязі.

Вищезазначена Декларація була зареєстрована Інспекцією державного архітектурно - будівельного контролю у м. Києві 24 жовтня 2013 року, тобто після рішення Святошинської районної у м. Києві ради п`ятого скликання тринадцятої сесії від 28 жовтня 2010 року № 489 «Про визнання приміщень житловими».

В апеляційному суді представник ЗАТ «Спіка» зазначив, що вищезазначена Декларація оспорювалася у судовому порядку та у задоволенні позову про визнання Декларації незаконною судом першої інстанції відмовлено, а судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Крім того, скасованим у подальшому рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 лютого 2010 року житловими визнавались приміщення № НОМЕР_3, НОМЕР_4 та зазначене рішення не стосувалося спірного

приміщення № НОМЕР_2 .

Відповідно до статті 15 ЦК України та статті 3 ЦПК України у редакції вказаних статей, чинній на час постановлення оскаржуваних судових рішень, судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася за захистом таких прав.

Згідно зі ст. 59 ЖК УPCP ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Позивачем не надано доказів, які б свідчили про наявність підстав, передбачених ст. 59 ЖК УРСР, для визнання ордера недійсним. Крім того, позивач з вимогами до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 не звертається та відповідачами їх не зазначає.

Розпорядження Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 22 січня 2015 року № 33 стосується лише надання спірного житлового приміщення ОСОБА_2 на родину із 7 осіб і є актом індивідуальної дії.

Доводи ЗАТ «Спіка» щодо належносі йому на праві власності будинку

№ АДРЕСА_1 не мають значення для вирішення справи по суті, оскільки при вирішенні даного спору підлягають з`ясуванню обставини щодо порушення прав та законних інтересів позивача

ОСОБА_1

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки під час розгляду справи порушення відповідачем прав та інтересів ОСОБА_1 видачею розпорядження про надання житлового приміщення родині ОСОБА_2 та видачею ордера на підставі цього розпорядження не встановлено, а ЗАТ «Спіка» не є позивачем у даній справі та будь-яких самостійних вимог як третя особа зазначене товариство не заявляло. Висновку щодо відмови в позові про виселення суди також дійшли обґрунтовано, оскільки особи, яких ОСОБА_1 просив виселити, не мали статусу відповідачів у справі, а задоволення позову щодо третіх осіб цивільним процесуальним законодавством України, чинним на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, передбачено не було.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої й апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, й зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

З урахуванням наведеного, оскаржувані судові рішення є такими, що ухвалені з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а касаційна скарга не містить аргументів, які б спростовували висновки судів. Підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постановлених у справі судових рішень без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Закритого акціонерного товариства «Спіка» залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2017 року залишити

без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийС. Ю. Бурлаков
Судді:В. М. Коротун
М. Є. Червинська