Провадження № 22-ц/812/984/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 року м. Миколаїв

справа № 481/745/18-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Біляєвою В.М.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

комунального підприємства Новобузької міської ради «Добробут»

про поновлення на роботі та відшкодування матеріальної та моральної шкоди за вимушений прогул

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області, ухвалене 5 квітня 2019 року суддею Ціпивко І.І. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 15 квітня 2019 року),

У С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до комунального підприємства «Новобузької міської ради «Добробут» (далі - КП «Добробут») про захист трудових прав.

Позивачка зазначала, що з 9 лютого 2016 року працювала на посаді головного бухгалтера КП «Добробут». Наказом директора КП «Добробут» від 18 травня 2018 року № 43 звільнена з роботи за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Посилаючись на те, що про перенесення робочого дня 30 квітня (понеділок) на 5 травня (субота) 2018 року не була повідомлена належним чином, а тому прогулу не вчиняла, ОСОБА_1 просила скасувати наказ про звільнення, поновити її на посаді головного бухгалтера КП «Добробут», та, уточнивши вимоги в цій частині, просила виплатити середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 18 травня 2018 року з розрахунку 208,72 грн. середньоденного заробітку та 16909,32 грн. моральної шкоди (а.с.158-162).

Представник відповідача КП «Добробут» позов не визнав та пояснив, що перенесення робочого дня 30 квітня 2018 року на 5 травня 2018 року відбулось на підставі розпорядження КМУ від 11 січня 2018 року, яке було доведено до відома працівників підприємства 13 березня 2018 року та наказом від 4 травня 2018 року. Від підпису наказу позивачка відмовилась. 5 травня 2018 року ОСОБА_1 вийшла на роботу, але о 10 годині залишила робоче місце без повідомлення причин та була відсутня до кінця робочого дня. Від дачі письмових пояснень щодо вчинення дисциплінарного проступку відмовилась. Вважає, що звільнення ОСОБА_1 наказом від 18 травня 2018 року здійснено з дотриманням вимог трудового законодавства та є законним.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 заперечувала достовірність наданих відповідачем письмових розпоряджень, які стосуються перенесення робочих днів на підприємстві та службових розслідувань, а також табелів обліку робочого часу за квітень 2018 року.

У запереченнях представник відповідача дав оцінку тим обставинам, які зазначала позивач у відповіді на відзив.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 5 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з доведеності того факту, що ОСОБА_1 , як і інші працівники підприємства, достеменно знала про оголошення 5 травня 2018 року робочим днем, але відмовилась від підпису про ознайомлення з наказом про це, а 5 травня 2018 року залишила робоче місце з 10 годин та була відсутня до кінця робочого дня. Поважність причин відсутності на роботі не довела. Встановивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність достатніх підстав для застосування правил пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП та розірвання трудового договору з позивачкою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт посилалась на те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки порушенню відповідачем порядку перенесення вихідних та робочих днів на підприємстві, а також невідповідності наказу директора змісту розпорядження Кабінету Міністрів України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач виклав власну оцінку доводів апелянта, які вважав надуманими, та висновків суду, які вважав законними та обґрунтованими.

Розгляд справи апеляційним судом відбувся у присутності позивачки ОСОБА_1 та представників відповідача - Кияновського О.С. та Довгополого О.Б.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП власник або уповноважений ним орган може з власної ініціативи розірвати трудовий договір у разі скоєння працівником прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Підставою звільнення за пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП є наявність таких умов як відсутність працівника на роботі протягом більше трьох годин протягом робочого дня та відсутність таких причин відсутності, які виключають вину працівника.

При цьому законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин. Суд вирішує питання про поважність причин відсутності працівника на роботі виходячи з конкретних обставин і враховуючи будь-які докази, передбачені процесуальним законодавством.

Такими причинами можуть вважатись стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника та інші. Причину відсутності на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунені самим працівником.

Звільнення за прогул є дисциплінарним стягненням та здійснюється з дотриманням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.

Згідно вимог статті 149 КЗпП до застосування дисциплінарного стягнення власник повинен зажадати від порушника письмове пояснення, а при обранні виду стягнення повинен врахувати ступень тяжкості проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Відповідно до статті 235 КЗпП підставою для поновлення працівника на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу є звільнення без законної підстави. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя власник або уповноважений ним органом має відшкодувати працівнику моральну шкоду (стаття 2371 КЗпП).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала на посаді головного бухгалтера КП «Добробут» з 9 лютого 2016 року (а.с. 6).

Матеріали справи містять відомості про те, що у період 2017-2018 років між позивачкою та керівництвом виникали виробничі конфлікти, пов`язані з виконанням нею своїх службових обов`язків (а.с.77-98). Цих обставин не заперечувала позивачка, наполягаючи на тому, що відмовлялась виконувати лише незаконні вимоги директора.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11 січня 2018 року №1-р «Про перенесення робочих днів у 2018 році» керівникам підприємств, установ та організацій для працівників, яким установлено п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями в суботу та неділю, рекомендовано перенести в порядку та на умовах, визначених законодавством, робочі дні, зокрема, з понеділка 30 квітня на суботу 5 травня 2018 року.

14 березня 2018 року на засіданні адмінперсоналу КП «Добробут» вирішено перенести робочі дні для працівників підприємства в 2018 році відповідно до розпорядження КМУ №1-р від 11 січня 2018 року, зокрема, з понеділка 30 квітня на суботу 5 травня 2018 року (а.с.16).

Зі змісту наказу №60 від 25 квітня 2018 року вбачається, що 30 квітня 2018 року, як у перенесений на цю дату вихідний день, встановлено чергування певної категорії працівників підприємства (а.с.17), що доведено їм під особистий підпис (а.с.17).

Режим цього дня як вихідного для адміністративного персоналу КП «Добробут» підтверджено табелем обліку робочого часу за квітень 2018 року (а.с.18-21).

Наказом №63 від 4 травня 2018 року для всіх працівників комунального підприємства 5 травня 2019 року оголошено робочим днем. З наказом під особистий підпис ознайомлені 19 працівників підприємства (а.с.22).

Того ж дня (4 травня) працівниками підприємства ( Кушнірюк І.В., Лагунець І.О., Бороденко Г.Я.) складено акт про факт відмови ОСОБА_1 від підпису про ознайомлення з наказом №63 (а.с. 23).

5 травня 2018 року ОСОБА_1 була присутня на роботі до 10 год., після чого залишила робоче місце та була відсутня до кінця робочого дня (а.с.24-26). Ці обставини підтверджені наданими відповідачем письмовими доказами та не заперечуються позивачкою.

7 травня 2018 ОСОБА_1 запропоновано надати письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі більше трьох годин 5 травня 2018 року (а.с.27-29), а у зв`язку з її відмовою проведене службове розслідування (а.с.30-37).

Наказом директора КП «Добробут» № 43 від 18 травня 2018 року ОСОБА_1 звільнена з посади головного бухгалтера з 18 травня 2018 року у зв`язку з прогулом без поважних причин на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України. Підставою зазначені: табель обліку робочого часу та акт комісії по службовому розслідуванню від 16 травня 2018 року (а.с. 40).

Обґрунтовуючи поважність причин відсутності на роботі з 10 години 5 травня 2018 року, ОСОБА_1 посилалась на те, що не була повідомлена у передбаченому законом порядку про перенесення робочого дня з 30 квітня на 5 травня 2018 року.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 пояснила, що напередодні 30 квітня 2018 року працівники адмінперсоналу знали, що цей день оголошено вихідним, але вона та інші робітники цього дня працювали. Про те, що субота 5 травня 2018 року буде робочим днем, вона дізналась у другій половині п`ятниці 4 травня 2018 року, але особисто директор ОСОБА_2 сказав їй, що вона може на роботу не виходити. 5 травня 2018 року вона була на роботі до 10 год., бачила деяких працівників на робочих місцях, але вважала, що їх робота викликана виробничою необхідністю. З наказом про робочий день 5 травня 2018 року її ніхто не знайомив.

Представник відповідача - директор ОСОБА_2 заперечував факти, викладені позивачкою, в тому числі й факт персонального звільнення ОСОБА_1 від роботи цього дня.

Будь-яких доказів того, що відсутність на роботі з 10 год. 5 травня 2018 року мала місце з дозволу директора підприємства, що виключає її вину, матеріали справи не містять.

Оцінка медичної довідки Баштанської ЦРЛ (а.с. 67) з урахуванням інших доказів (а.с.109) наведена судом в мотивувальній частині судового рішення. До того ж, позивачка ОСОБА_1 не зазначає причиною відсутності на роботі саме необхідність проходження медичних процедур.

Доводів, які би спростовували оцінку судом цього доказу, апеляційна скарга не містить.

Посилання апелянта на те, що наказ №63 від 4 травня 2018 року про перенесення робочого дня на суботу 5 травня 2018 року, видано з порушенням двомісячного строку, передбаченого частиною 5 статті 67 КЗпП, є обґрунтованим.

Проте, апеляційний суд вважає, що порушення цього строку саме по собі не звільняє працівників від обов`язку виконувати внутрішні накази підприємства та дотримуватись трудової дисципліни. ОСОБА_1 не звернулась до керівника підприємства з заявою та не повідомила про неможливість виконати розпорядження через несвоєчасне повідомлення про перенесення робочого дня.

Не може бути достатньою підставою вважати суботу 5 травня 2018 року вихідним днем і доводи апелянта про те, що наказ № 63 від 4 травня 2019 року не відповідає змісту розпорядження КМУ №1-р від 11 січня 2018 року.

Директиви про перенесення робочого дня 10 травня на 5 травня 2018 року, як то зазначає апелянт, текст цього наказу не містить. До того ж, працівники підприємства, які працювали як у понеділок 30 квітня, так і в суботу 5 травня 2018 року, мали отримати додаткову компенсацію.

Висновок суду першої інстанції про вчинення позивачкою 5 травня 2018 року прогулу без поважних причин ґрунтується, окрім письмових актів, доповідних, наказів та табелів, і на показаннях свідків - працівників КП «Добробут» секретаря Кушнірюк І.В. та бухгалтера ОСОБА_4 Оцінка цих доказів, яка викладена в мотивувальній частині судового рішення, не викликає заперечень.

Посилання апелянта на те, що всі працівники підприємства, які свідчили та приймали участь у складанні актів, доповідних, табелів тощо, говорили неправду на вимогу керівника, нічим не підтверджені.

Показання свідка ОСОБА_5 , який звільнився з підприємства у 2018 році внаслідок дій керівництва, суперечать іншим доказам, які містить справа, та не можуть бути достатньою підставою для спростування всіх тих доказів, на яких гуртуються судові висновки.

Отже, апеляційний суд вважає доведеними такі факти: 1) встановлення в КП «Добробут» режиму робочого дня в суботу 5 травня 2018 року, про що ОСОБА_1 , як головний бухгалтер підприємства не могла не знати; 2) відсутності ОСОБА_1 на роботі в цей день з 10 год. до кінця робочого дня; 3) недоведеність істотних обставин, які перешкоджали роботі та виключають вину працівника, тобто поважних причин відсутності.

Наведені обставини свідчать про обґрунтованість застосування відповідачем наслідків прогулу без поважних причин, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП, а тому відсутність підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (статті 235 КЗпП) та відшкодування моральної шкоди (статті 2371 КЗпП).

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм трудового та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 5 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 21 червня 2019 року.