П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 червня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Чучки Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 жовтня 2018 року (у складі судді Дергачової Н.В.) за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про заборону вчинення певних дій, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом у листопаді 2017 р.

Після уточнення позовних вимог у лютому 2018 р. (а.с.88-89) просила заборонити ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (надалі - Товариство) вчиняти незаконні дії, що можуть порушити право власності позивача на нерухоме майно, в тому числі звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки № PCNL - 800/113/2007, укладеним 02 жовтня 2007 р. між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , а саме: 83/100 частини будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і належить на праві спільної часткової власності позивачу, яке здійснюється або може здійснюватися Товариством протягом строку дії договору іпотеки на підставі відступленого права вимоги, отриманого за договором купівлі-продажу кредитного портфелю і договором відступлення права вимоги, укладені 26 листопада 2010 р. між ПАТ «ОТП Банк» і Товариством.

На обґрунтування позовних вимог указала, що з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором № CNL - 800/113/2007 від 02 жовтня 2007 р., який був укладений між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_4 , вона передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: 83/100 частини будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і належить їй на праві спільної часткової власності.

Через неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором ЗАТ «ОТП Банк» у серпні 2009 р. звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

У листопаді 2010 р. між ПАТ «ОТП Банк» і Товариством було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю і договір про відступлення права вимоги.

У січні 2011 р. Товариство було залучено до участі в справі в якості позивача замістьПАТ «ОТП Банк», відтак Товариство набуло право вимоги до неї ( ОСОБА_2 ) щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Стверджує про відсутність законних підстав набуття Товариством право вимоги до неї, а тому вважає необхідним захистити своє право власності від можливого незаконного порушення цього права через звернення стягнення на предмет іпотеки Товариством, у якого відсутні законні підстави для цього.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 25 жовтня 2018 р. у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати це рішення і ухвалити нове по суті позовних вимог. Доводить про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-судом першої інстанції не було належним чином досліджено докази, які були подані позивачем;

-позиція позивача базується на рішенні Вищого адміністративного суду від 16 лютого 2016 р., яке набуло законної сили, проте суд першої інстанції не взяв це до уваги;

-позивачем була заявлена вимога про встановлення судової заборони на вчинення Товариством незаконних дій, що можуть призвести до пушення прав позивача на нерухоме майно, однак судом першої інстанції було надано оцінку законності укладеного між ПАТ «ОТП Банк» і Товариством договору купівлі-продажу кредитного портфелю і договору про відступлення права вимоги, проте позивачем указані договори не оскаржувалися;

-позивач звертаючись до суду з позовом посилався на норму ч.2 ст.386 ЦК України, однак суд першої інстанції не звернув на це уваги.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу Товариство просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Узагальнені доводи заперечення зводяться до законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення і необґрунтованості та недоведеності позовних вимог і доводів апеляційної скарги.

Суд виходив із недоведеності позивачем факту порушення права власності на її домоволодіння і недоведення передумов для такого порушення у зв`язку з укладенням між ПАТ «ОТП Банк» і Товариством договору купівлі-продажу кредитного портфелю і договору про відступлення права вимоги.

Згідно зположеннями ст. 367 ч.1 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції через їх відповідність установленим обставинам, що мають значення для справи, належно оціненим доказам, нормам процесуального та матеріального права.

При цьому судом першої інстанції було встановлено, що позивачу належить на праві спільної часткової власності 83/100 частин на будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

02.10.2017 р. ОСОБА_4 (позичальник) і ЗАТ «ОТП Банк» (позикодавець) уклали кредитний договір № CNL-800/113/2007, на виконання якого ОСОБА_4 отримала кредитні кошти в розмірі 118 000 швейцарських франків, які зобов`язалася повернути у повному обсязі у строк до 02.10.2022 р. або достроково зі сплатою річних відсотків за користування кредитними коштами (а.с.14-17).

02.10.2017 р. позивач і ОСОБА_3 як іпотекодавці з однієї сторони та ЗАТ «ОТП Банк» як іпотекодержатель з іншої сторони з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором уклали договір іпотеки № PCNL-800/113/2007 від 02.10.2007 р., яким передано в іпотеку домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 і земельну ділянку, на якій розташовано будинок (а.с.18-21).

26.11.2010 р. між ПАТ «ОТП Банк» як продавцем і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» як покупцем укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля, за яким продавець продає (переуступає) покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких наводиться в додатку 1 до цього договору), а покупець приймає такий кредитний портфель та зобов`язується сплатити на користь продавця компенсацію вартості кредитного портфеля (винагороду) (статті 3,5 договору) - (а.с.28-39).

26.11.2010 р. між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» як фактором та ПАТ «ОТП Банк» як клієнтом укладено договір про відступлення права вимоги, за яким у зв`язку з укладенням договору купівлі-продажу кредитного портфеля № б/н від 26.11.2010 р. між фактором і клієнтом, за яким клієнт передав фактору права вимоги за кредитними договорами, перелік яких міститься в додатку № 1 до даного договору (надалі - кредитні договори), укладеними між клієнтом та позичальниками клієнта, перелік яких міститься в додатку № 1 до даного договору (надалі - боржники), що забезпечений іпотекою/заставою за договорами іпотеки/договорами застави, перелік яких міститься в додатку № 1 до даного договору (надалі - договори забезпечення), укладеними між клієнтом (в договорах забезпечення іменується - іпотекодержатель чи заставодержатель) та боржниками/третіми особами сторони домовились про таке (пункт 1.1 статті 1 договору, (а.с.41).

Позивач у апеляційній скарзі посилається на те, що зверталася до суду за захистом свого права власності у порядку ч.2 ст.386 ЦПК України.

Із цього приводу колегія суддів зауважує таке.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При цьому використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Так, у статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться й у статті 319 ЦК України.

Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Це конституційне положення пов`язане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнання або оспорення права особи, яка звертається до суду за захистом свого права власності та залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У силу приписів ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позиція позивача базується на тому, що у неї, як у власника нерухомого майна, а саме 83/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 є усі підстави передбачити можливість незаконного порушення свого права власності іншою особою, а саме відчуження указаного майна через звернення стягнення на предмет іпотеки Товариством, у якого, на думку позивача, відсутні законні підстави набуття прав і обов`язків як нового кредитора за кредитним № CNL-800/113/2007 від 02.10.2007 р. так і іпотекодержателяза договором іпотеки № PCNL-800/113/2007 від 02.10.2007 р.

Проте фактично (з огляду на зміст позову та доводів апеляційної скарги) позивачем заперечується законність набуття Товариством прав вимоги до ОСОБА_2 , але не наводиться жодних обставин, які б дали змогу встановити порушення або існування можливості порушення права власності позивача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, не відображають суті спірних правовідносин і базуються на невірному розумінні позивачем обставин справи та норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення. 2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 жовтня 2018 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 19 червня 2019 року.

Судді: