КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження №22-ц/824/7080/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів Сліпченка О.І., Сушко Л.П., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 17 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей та на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку,

В С Т А Н О В И В :

04 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого документа, виданого місцевим судом щодо примусового виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року по справі 759/12424/14-ц, таким, що не підлягає виконанню.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 14 жовтня 2014 року Святошинським районним судом м. Києва було винесено рішення по даній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей і на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку.

У вересні 2015 року ОСОБА_2 івна залишила постійне місце проживання, а малолітні діти- ОСОБА_3 , 2003 року народження та ОСОБА_4 залишилися проживати та перебувають на повному утриманні батька - ОСОБА_1 .

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17 грудня 2018 року у задоволенні поданої заяви відмовлено.

На обґрунтування постановленої ухвали місцевий суд зазначив, що станом на час надходження до суду заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,та на час вирішення судом цієї заяви, до суду не надходив ні виконавчий лист з відміткою про його виконання, ні постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження.

Крім того, звертаючись повторно до суду із вказаною заявою, представником заявника ОСОБА_1 ане надано всупереч ст. 81 ЦПК України жодного доказу в підтвердження викладених у заяві обставин та необхідності визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з чим заява задоволенню не підлягає.

Не погоджуючись із постановленою ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при її постановленні.

Просить рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити подану заяву.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ч. 2 ст. 432 ЦПК суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 14 жовтня 2014 року Святошинським районним судом м. Києва було ухвалено рішення по справі №759/12424/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей і на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку ( а.с. 63-65 ).

27 жовтня 2014 року позивачем було отримано виконавчий лист на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києві від 14 жовтня 2014 року ( а.с. 66 ).

04 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання даного виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню ( а.с. 86-88 ).

Свої вимоги обґрунтовує тим, що у вересні 2015 року ОСОБА_2 залишила постійне місце проживання, а малолітні діти ОСОБА_3 , 2003 року народження та ОСОБА_4 залишилися проживати та перебувають на повному його утриманні ( там же ).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17 грудня 2018 року у задоволенні поданої заяви відмовлено з посиланням на необґрунтованість заявлених вимог ( а.с. 97-99 ).

На підтвердження вимог поданої заяви, під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення, заявником надано, зокрема, характеристику ОСОБА_4 від 07 серпня 2018 року, довідку-характеристику від дільничного педіатра, акт оцінки потреб дитини та її сім`ї від 27 серпня 2018 року, довідку від дільничного педіатра, листки непрацездатності по догляду за дітьми, що виписані на його ім`я, з яких вбачається, що діти проживають разом з ним ( а.с. 153, 154, 171-177, 179, 180-185 ).

Також, ним надано звернення до правоохоронних органів щодо неправомірної поведінки ОСОБА_2 по відношенню до її дітей ( а.с. 168, 169 ) та розрахункові листи за період з 31 травня 2018 року по 31 травня 2019 року, з яких вбачається, що він сплачує аліменти ( а.с. 155-167 ).

Однак, на переконання апеляційного суду, надані докази не свідчать про наявність належної правової підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, враховуючи наступне.

Так, відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 2 ст. 432 ЦПК суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

При цьому, сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення ( матеріально-правові обставини ), наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність встановлення питань виконання судового рішення ( процесуально-правові обставини ).

Словосполучення « або з інших причин » стосується словосполучення « якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням » та не надає розширеного тлумачення підстав, за наявності яких суд може визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню. Іншими причинами, наприклад, може бути скасування чи зміна рішення суду в апеляційному чи касаційному порядку, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, коли виконавчий лист ще не виконаний.

Саме такі роз`яснення надано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №8 від 25 вересня 2015 року «Про узагальнення практики розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах».

Отже, закон не передбачає можливості визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Разом з тим, за наявності судового рішення про стягнення аліментів, яке набрало законної сили та підлягає виконанню, заявником при зверненні до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не доведено, факту помилковості видачі виконавчого листа, невідповідності його змісту, формі, реквізитам такого документа, відсутності обов`язку боржника у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою.

Прицьому, на переконання апеляційного суду, заявник не позбавлений можливості звернутися до суду з відповідними вимогами для захисту своїх прав, свобод та інтересів, які ОСОБА_1 вважає порушеними, у визначений законом спосіб на підставі ст. 5 ЦПК України.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст. 129-1 Конституції України, ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 259, 263-265, 432 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

А тому, доводи ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість ухвали, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при її постановленні, зокрема, ст.ст. 81, 128, 432 ЦПК України, ст.ст. 21, 22, 24, 55, 64, 68, 124 Конституції України, з точки зору суду другої інстанції та в силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді скарги.

Доводи апелянта про те, що він був позбавлений можливості довести факти, викладенні в заяві та заявити клопотання про виклик свідків, з точки зору другої інстанції, не є правовою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки даними правами він в повній мірі скористався під час апеляційного перегляду цього рішення.

Окрім цього, зазначені обставини не є підставою для скасування рішення відповідно до положень ч. 2 ст. 376 ЦПК України, оскільки це не призвело, як вважає суд апеляційної інстанції, до неправильного вирішення справи

Інші обставини, зазначені апелянтом, зокрема, про те, що його не повідомлено про розгляд справи, місцевий суд необґрунтовано посилався на норми Закону України «Про виконавче провадження», що втратив чинність, на думку апеляційного суду,також не свідчить про необгрунтованість судового рішення місцевого суду і не є правовою підставою, у силу викладеного,для задоволення апеляційних вимог.

Доводи відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ( а.с. 186-191 ), зокрема, про те, що неповідомлення місцевим судом про час і місце судового засідання не є підставою для скасування судового рішення, оскільки, заявник міг подати всі необхідні докази разом з заявою, посилання суду на норми Закону України «Про виконавче провадження», що втратив свою чинність, не тягне за собою скасування рішення, так як таке посилання не вплинуло на правильність вирішення справи, боржник міг скористатися іншими правовим механізмом захисту свого порушеного права, з точки зору другої інстанції тав силу викладеного спростовують доводи апеляційної скарги з цього приводу.

При цьому, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити частково клопотання про поновлення строку для подачі даного відзиву та відповідно до положень ст. 127 ЦПК України продовжити названий строк, що встановлений ухвалою Київського апеляційного суду від 13 травня 2019 року ( а.с. 128-129 ), оскільки, відповідач була позбавлена можливості його ( відзив ) своєчасно подати ( а.с. 138 ).

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 17 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей та на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: О.І. Сліпченко

Л.П. Сушко