ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року

м.Суми

Справа №592/4526/19

Номер провадження 22-ц/816/5255/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Орлова І. В.

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»

на заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 жовтня 2019 року в складі судді Грищенко О.В., ухваленого в м. Суми, повний текст якого складений 03 жовтня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи вимоги тим, що 04 грудня 2013 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 8500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позивач зазначав, що оскільки позичальник приєднався до запропонованих банком умов використання кредитних коштів, тому при встановленні кредитного ліміту, зміні процентної ставки, нарахуванні комісії, пені та штрафу за порушення відповідачем зобов`язань банк керувався Умовами та правилами надання банківських послуг.

Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов`язань із своєчасного їх повернення ОСОБА_1 не виконав, тому станом на 28 лютого 2019 року утворився борг на загальну суму 35476 грн 28 коп., з яких: 11915 грн 91 коп. заборгованість за тілом кредиту; 7296 грн 15 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 13357 грн 94 коп. нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 740 грн 74 коп. нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; а також штраф відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, який складається з: 500 грн штрафу (фіксована частина), 1665 грн 54 коп. штрафу (процентна складова), який банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 03 жовтня 2019 року позов Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 04 грудня 2013 року у сумі 11915 грн 91 коп. та судові витрати у розмірі 1921 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Вказане заочне рішення суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував обставин того, що кредитний договір є двостороннім та платним правочином, де оплатою за користування кредитом є сплата відсотків. До того ж, на думку позивача, оскільки відповідач не оспорював факт укладення чи не укладення кредитного договору, розрахунок заборгованості не спростував та, відповідно, виконання умов договору належним чином також, не заперечував проти наявності між сторонами кредитних зобов`язань, зустрічних позовних вимог не заявляв, тому суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні заявлених ним частини позовних вимог. Крім того, як зауважує банк, суд при вирішенні даного спору мав керуватися висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 07 березня 2018 року у справі № 755/18246/15-ц та від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Від відповідача в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив, письмові заперечення також.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 04 грудня 2013 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 8500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації (а.с. 16).

Як зазначено у заяві-анкеті, відповідач погодився з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, з яким він ознайомився до його укладення, а також погодилався отримати екземпляр договору про надання банківських послуг шляхом самостійного роздрукування з офіційного сайту www.privatbank.ua.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 17, 18-32).

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 28 лютого 2019 року становить 35476 грн 28 коп. і складається із: заборгованості за тілом кредиту 11915 грн 91 коп.; заборгованості за простроченим тілом кредиту 7296 грн 15 коп.; заборгованості за нарахованими відсотками 0,00 грн; пені за прострочене зобов`язання 13357 грн 94 коп.; пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн 740 грн 74 коп.; а також штрафу відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, який складається з: 500 грн штрафу (фіксована частина), 1665 грн 54 коп. штрафу (процентна складова) (а.с. 10, 11-15).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 7295 грн 15 коп., пені за простроченим зобов`язанням у сумі 13357 грн 94 коп., пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн у сумі 740 грн 74 коп., а також штрафу відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, який складається з: 500 грн штрафу (фіксована частина), 1665 грн 54 коп. штрафу (процентна складова), суд першої інстанції, установивши обставини того, що у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення процентної ставки, а також про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині. При цьому, установивши обставини того, що відповідач неналежним чином виконував зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за тілом кредиту на загальну суму 11915 грн 91 коп., тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення вказаної заборгованості за тілом кредиту.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд вирішив справу відповідно до вимог статей 207, 626, 628, 638, 526, 549, 551, 1050, 1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України.

Також, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд першої інстанції обґрунтовано враховував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), тому доводи апеляційної скарги з цього приводу не заслуговують на увагу.

Зокрема, установивши обставини того, що у заяві позичальника від 04 грудня 2013 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у вказаній частині, оскільки позивач не довів, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, на які послався банк як на підставу для задоволення позову, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, отримуючи 04 грудня 2013 року кредитну картку «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», а також те, що вказані документи взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати неустойки (пені, штрафів) та саме у зазначених в цих документах розмірах і порядку нарахування, що додані банком до позовної заяви.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (видачі відповідачу кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 04 грудня 2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (21 березня 2019 року), тобто, кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг за кредитною карткою «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно відмовив у стягненні неустойки не заслуговують на увагу колегії суддів.

Що стосується рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення простроченого тіла кредиту у сумі 7295 грн 15 коп., що, як пояснив позивач у письмових поясненнях по справі, також є фактично отриманою, але не повернутою відповідачем сумою кредитних коштів, то колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції в зазначеній частині, так як матеріалами справи доведено, що вказана сума нарахованих банком коштів фактично є відсотками, погашеними за рахунок тіла кредиту. Зокрема, як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 28 лютого 2019 року, заборгованість відповідача за відсотками за користування кредитом відсутня. Однак, при цьому, банк самостійно, без згоди відповідача нараховував та погашав відсотки за рахунок тіла кредиту, що відображено у відповідній колонці «Відсотки, погашені за рахунок кредиту» (а.с. 11-15). Таким чином, ураховуючи обставини того, що у заяві позичальника від 04 грудня 2013 року процентна ставка не зазначена, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, так як матеріалами справи доведено, що вказана сума фактично є відсотками, погашеними за рахунок тіла кредиту.

У зв`язку із зазначеним, не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що в силу вимог частини 1 статті 1048 ЦК України кредитний договір є оплатним, де оплатою за користування кредитом є сплата відсотків, так як позивач не довів належними і допустимими доказами факту встановлення сторонами умов кредитного договору щодо розміру процентної ставки.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 11915 грн 91 коп., так як матеріалами справи доведено, що відповідач, скориставшись кредитними коштами, неналежним чином виконував зобов`язання за кредитним договором, так як несвоєчасно та не в повному обсязі сплачував заборгованість за наданим кредитом, тому у нього виникла заборгованість на вказану суму фактично отриманих, але не повернутих кредитних коштів.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 07 березня 2018 року у справі № 755/18246/15-ц та від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, то на думку колегії суддів, судом першої інстанції правильно враховано висновки про застосування норми права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), що відповідає вимогам частини 2 статті 416 ЦПК України.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив оскаржуване заочне рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, тому його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому відсутні підстави для відшкодування позивачу понесених ним судових витрат зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 381 ч.ч.1, 3; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 жовтня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 27 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач: С.Г. Хвостик

Судді: Т.А. Левченко

І.В. Орлов