Провадження № 22-ц/801/1044/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 рокуСправа № 127/27354/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Рибчинського В.П.,

за участю секретарів судового засідання: Безрученко Н.Р., Богацької А.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Управління Служби безпеки України у Вінницькій області, Прокуратура Вінницької області, Державна казначейська служба України,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційними скаргами Управління Служби безпеки України у Вінницькій області, Прокуратури Вінницької області, Державної казначейської служби України на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 лютого 2019 року, постановлене у складі судді Вохмінової О.С., в залі суду,

встановив:

В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Управління Служби безпеки України у Вінницькій області, Прокуратури Вінницької області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду і зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивував тим, що 04.11.2005 року за поданням слідчого відділу УСБУ у Вінницькій області заступником прокурора Вінницької області Сичуком В.В. відносно нього була порушена кримінальна справа за ознаками злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 364 КК України, а 14.11.2005 року за ті ж самі дії - кримінальна справа за ч. 2 ст. 366 КК України, які об`єднані в одну кримінальну справу № 610.

02.12.2005 року його було притягнуто в якості обвинуваченого і 02.12.2005 року винесено постанову про накладення арешту на майно. Застосовано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд.

06.05.2006 року слідчим СВ УСБУ у Вінницькій області Сичем Р.М. складений обвинувальний висновок, який затверджений заступником прокурора Вінницької області Сичуком В.В. Справа була направлена на розгляд до Староміського районного суду м. Вінниці і з того часу перебувала в провадженні судів різних інстанцій, відносно нього ухвалювались вироки і справа неодноразово надсилалась на додаткове розслідування за правилами Кримінально-процесуального кодексу в редакції 1960 року.

23.06.2011 року Вінницьким районним судом Вінницької області прийнято постанову про направлення справи прокурору Вінницької області для організації проведення додаткового розслідування. Розслідування доручено СВ УСБУ у Вінницькій області і вже 30.12.2011 року кримінальну справу в частині її порушення та пред`явлення обвинувачення за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 364 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України, проте 30.12.2011 року СВ УСБУ у Вінницькій області за тими ж подіями порушив кримінальну справу за ч. 3 ст. 365 КК України. Справа об`єднана в одне провадження № 610.

04.01.2012 року заступником прокурора Вінницької області постанову слідчого про порушення кримінальної справи за ч. 3 ст. 365 КК України скасовано як безпідставну.

30.01.2012 року заступник начальника ГСУ СБ України Яковенко А.І. виніс постанову про передачу кримінальної справи № 610 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст.190, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України для подальшого провадження СВ УСБУ України в Житомирській області і 04.04.2012 року слідчий виніс постанову про закриття кримінальної справи в частині її порушення і пред`явлення обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 364 КК України за відсутністю в діяннях складу злочинів і 04.04.2012 року порушив кримінальну справу за ч. 3 ст. 365 і ч. 2 ст. 366 КК України (кримінальна справа № 475). Обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 365 і ч. 2 ст. 366 КК України пред`явлене 09.04.2012 року. Проте, 07.09.2012 року Корольовським районним судом м. Житомира постанова слідчого від 04.04.2012 року про порушення кримінальної справи була скасована. 07.11.2012 року слідчим відділом УСБУ у Житомирській області винесено постанову про закриття кримінальної справи в частині її порушення та пред`явлення обвинувачення за ч. 3 ст. 365, ч. 2 ст. 366 КК України за відсутністю в діянні складу злочину. 14.11.2012 року СВ УСБУ у Житомирській області направив кримінальну справу за ч. 2 ст. 366 КК України до суду для вирішення питання про звільнення від відповідальності в зв`язку з закінченням строків давності і 29.11.2012 року Вінницький міський суд Вінницької області відмовив в задоволенні постанови ст. слідчого в ОВС СВ УСБУ в Житомирській області Турлія О.В. про звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності та закриття кримінальної справи у зв`язку із закінченням строків давності та повернув кримінальну справу прокурору Житомирської області. 15.12.2014 року слідчим СВ Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області Покрищуком А.М. прийнято постанову про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 за відсутністю складу правопорушення, передбаченого ст. 366 КК України.

Позивач зазначає, що в період з 04.11.2005 року до 15.12.2014 року (121 місяць) він незаконно перебував під кримінальним переслідуванням, весь період відносно нього був обраний запобіжний захід у виді підписки про невиїзд, а на майно був накладений арешт. Незаконними діями органу досудового слідства та Прокуратури Вінницької області, яка здійснювала нагляд за слідством, йому заподіяно значних майнових та моральних збитків.

Уточнюючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 послався на те, що під час кримінального переслідування він не міг займатись підприємницькою діяльністю і отримувати прибуток, зокрема від ТОВ «Рудан», в якому йому належить половина статутного фонду, припинились взаємовідносини з іншими суб`єктами господарської діяльності, розірвані ряд договорів, це унеможливило в повній мірі виконання взятих грошових зобов`язань, зокрема по договору позики від 01.02.2004 року на суму 20 000 доларів США, по кредитному договору від 22.08.2005 року на суму 8 915 доларів США, по договору позики із ОСОБА_2 на суму 7 875 доларів США, тому завдану майнову шкоду оцінив на суму 36 470 доларів США, що становить еквівалент 989 212,28 грн.

Крім того, позивач вказує на завдання йому моральної шкоди, яка була спричинена незаконним переслідуванням з боку правоохоронних органів, обвинуваченням, накладенням арешту на майно, обранням запобіжного заходу, незаконних проведених слідчих дій, виїмок, обшуків. Внаслідок 10-літнього періоду досудового слідства він втратив нормальні життєві зв`язки, матеріальне благополуччя сім`ї, втратив здоров`я. Просив врахувати, що він тривалий час перебував на службі в органах державної безпеки, здобув авторитет і повагу, проте через необґрунтовані обвинувачення, поширення недостовірної інформації про вчинення злочинів, в тому числі через засоби масової інформації, приниження, його стосунки з багатьма оточуючими, колегами по роботі і діловими партнерами припинилися. Моральна шкода полягає у фізичному болі і стражданнях, переживаннях, завданих такими діями відповідачів, а також погіршенням стану здоров`я. Зокрема, безпідставне притягнення в якості обвинуваченого, постійне перебування в стресі, пов`язаному із слідчими діями і численними судовими засіданнями, призвело до гіпертонічного кризу і подальшої стійкої гіпертонії, ряду серцево-судинних хвороб. Тепер він потребує щоденного прийому ліків, нагляду лікарів, щорічного дворазового лікування в оздоровчих закладах. На підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивач визначив моральну шкоду в сумі 450 483 грн. (121 місяць ? 3 723 грн. = 450 483 грн.).

З урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 450483,00 грн. у відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду. Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 989212,28 грн. у відшкодування матеріальної шкоди завданої незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду. Зобов`язати Управління Служби безпеки України у Вінницькій області та Прокуратуру Вінницької області протягом тижня після набрання чинності судовим рішенням направити на його адресу офіційні письмові вибачення за незаконне звинувачення в скоєнні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 365 та ч. 2 ст. 366 КК України.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Вінницькій області та Прокуратури Вінницької області в частині зобов`язання протягом тижня після набрання рішенням законної сили направити на адресу позивача офіційні письмові вибачення за незаконне звинувачення в скоєнні злочинів, залишено без розгляду.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 454 857 (чотириста п`ятдесят чотири тисячі вісімсот п`ятдесят сім) грн. у відшкодування моральної шкоди.

В решті позову відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_1 на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до закриття кримінального провадження.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, Державною казначейською службою України подано апеляційну скаргу, вказуючи, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального прав. У апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції допустив порушення приписів чинного законодавства, не надав належної правової оцінки тому факту, що постановою Прокуратури Вінницької області від 28 лютого 2018 року скасовано постанову про закриття кримінального провадження, і досудове розслідування на даний час не завершено, а тому задоволення позовних вимог є передчасним.

З підстав викладених у апеляційній скарзі, Державна казначейська служба України просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26.02.2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Також, апеляційну скаргу подано Прокуратурою Вінницької області, у якій зазначає, що у даній справі всупереч нормам процесуального закону позивачем не доведено незаконність дій органів досудового розслідування, слідство у кримінальному провадженні не завершено, а тому висновок суду про задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 , є помилковим.

У апеляційній скарзі Прокуратура Вінницької області просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити

в повному обсязі.

Також, на вказане судове рішення подано апеляційну скаргу Управлінням Служби безпеки України у Вінницькій області.

У апеляційній скарзі Управління Служби безпеки України у Вінницькій області зазначає, суд першої інстанції під час розгляду справи не врахував, що у даному спорі не можна стверджувати про порушення загального права позивача, оскільки обмеження певних аспектів приватного життя позивача було виправданим захистом національних інтересів - обґрунтованою підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, при цьому усі процесуальні дії проведені слідчим відділом УСБУ у Вінницькій області за погодженням з процесуальними керівниками - відповідними прокурорами Прокуратури Вінницької області , а окремі слідчі дії проводились на підставі ухвал слідчих суддів Вінницького міського суду.

Управління Служби безпеки України у Вінницькій області у апеляційній скарзі просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26.02.2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представники Управління Служби безпеки України у Вінницькій області, Прокуратури Вінницької області та Державної казначейської служби України подані апеляційні скарги підтримали з посиланням на викладені в них обставини.

ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні апеляційні скарги не визнали, вказавши на їх безпідставність та законність і обгрунтованість рішення суду.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 04.11.2005 року за поданням слідчого відділу УСБУ у Вінницькій області заступником прокурора Вінницької області відносно ОСОБА_1 була порушена кримінальна справа за ознаками злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України по факту заволодіння ним шляхом обману майном ВАТ «Автосервіс» на загальну суму 395 208 грн., що становить особливо великі розміри, за ч. 2 ст. 364 КК України вчинене в особливо великих розмірах та зловживання при цьому службовим становищем, що спричинило тяжкі наслідки (а.с. 7 т. 1); підслідність визначена СВ УСБУ у Вінницькій області.

14.11.2005 року заступником прокурора Вінницької області відносно ОСОБА_1 по тому ж факту порушена кримінальна справа за ч. 2 ст. 366 КК України, яка об`єднана в одну кримінальну справу № 610 (а.с. 8 т. 1).

16.11.2005 року СВ УСБУ у Вінницькій області ОСОБА_1 притягнуто в якості обвинуваченого у кримінальній справі № 610 і пред`явлено йому обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України (а.с. 11-12 т.1).

02.12.2005 року УСБУ у Вінницькій області винесено постанову про накладення арешту на майно ОСОБА_1 і відповідно до протоколу від 02.12.2005 року арешт накладений на автомобіль (а.с. 14 т. 1).

02.12.2005 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд (а.с. 170, 171 т. 2).

10.02.2006 року СВ УСБУ у Вінницькій області ОСОБА_1 притягнуто в якості обвинуваченого у кримінальній справі № 610 і пред`явлено обвинувачення за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України (а.с. 19-20 т.1).

13.02.2006 року СВ УСБУ у Вінницькій області проведений огляд помешкання ОСОБА_1 з метою виявлення майна на яке можливо накласти арешт (а.с. 21 т.1).

06.05.2006 року слідчим СВ УСБУ у Вінницькій області складений обвинувальний висновок, який затверджений заступником прокурора Вінницької області (а.с. 24-57 т.1) .

Справа була направлена на розгляд до суду і з того часу перебувала в провадженні судів різних інстанцій. 20.11.2006 року Староміським райсудом м. Вінниці відносно ОСОБА_1 був постановлений вирок про визнання його винним за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України і призначене покарання у виді шести років позбавлення волі із конфіскацією майна та позбавленням права обіймати керівні і службові посади, займатись управлінською та службовою діяльністю строком на три роки.

Вирок не набув чинності, оскільки був скасований апеляційним судом Вінницької області 22.03.2007 року.

Справа неодноразово направлялась на додаткове розслідування за правилами Кримінально-процесуального кодексу в редакції 1960 року.

23.06.2011 року Вінницьким районним судом Вінницької області прийнято постанову про направлення справи прокурору Вінницької області для організації проведення додаткового розслідування. Розслідування доручено СВ УСБУ у Вінницькій області.

30.12.2011 року СВ УСБУ у Вінницькій області кримінальну справу в частині її порушення та пред`явлення обвинувачення за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 364 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України за відсутністю в діяннях ОСОБА_1 складів вказаних злочинів (а.с. 175 т. 2).

30.12.2011 року СВ УСБУ у Вінницькій області за тими ж подіями щодо перевищення службових повноважень, що спричинило тяжкі наслідки правам та інтересам ВАТ «Вінницький консервний завод» порушено кримінальну справу за ч. 3 ст. 365 КК України (а.с. 105-106 т. 1). Справа об`єднана в одне провадження № 610.

04.01.2012 року заступником прокурора Вінницької області постанову слідчого про порушення кримінальної справи за ч. 3 ст. 365 КК України скасовано як безпідставну (а.с. 107 т. 1).

20.01.2012 року начальником відділу прокуратури Вінницької області постанову СВ УСБУ у Вінницькій області від 30.12.2011 року про закриття кримінальної справи відносно ОСОБА_1 в частині її порушення та пред`явлення обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 364 КК України скасовано (а.с. 178 т. 2).

30.01.2012 року заступником начальника ГСУ СБ України винесено постанову про передачу кримінальної справи № 610 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст.190, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України для подальшого провадження СВ УСБУ України в Житомирській області. Справі присвоєний номер 475.

04.04.2012 року слідчим відділом УСБУ в Житомирській області винесена постанова про закриття кримінальної справи в частині її порушення і пред`явлення обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 364 КК України за відсутністю в діяннях ОСОБА_1 складів злочинів (а.с. 108-110 т. 1).

04.04.2012 року слідчий відділ УСБУ в Житомирській області порушив кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 365 і ч. 2 ст. 366 КК України (кримінальна справа № 475) (а.с. 111-112 т.1).

09.04.2012 року слідчий відділ УСБУ в Житомирській області пред`явив обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 365 і ч. 2 ст. 366 КК України (а.с. 113-115 т. 1).

Раніше обраний запобіжний захід у виді підписки про невиїзд залишений без змін (а.с. 114 т.1).

10.04.2012 року слідчий СВ УСБУ у Вінницькій області провів огляд помешкання ОСОБА_1 на підставі постанови про накладення арешту на майно від 06.02.2006 року і склав протокол про відсутність майна, яке підлягає опису та на яке може бути накладений арешт (а.с. 116 т.1).

07.09.2012 року Корольовським районним судом м. Житомира постанова слідчого від 04.04.2012 року про порушення кримінальної справи була скасована (а.с. 120 т. 1). Постанова набрала законної сили 02.10.2012 року на підставі ухвали апеляційного суду Житомирської області (а.с. 121-122 т.1).

07.11.2012 року слідчим відділом УСБУ у Житомирській області винесено постанову про закриття кримінальної справи в частині її порушення та пред`явлення обвинувачення за ч. 3 ст. 365, ч. 2 ст. 366 КК України за відсутністю в діянні ОСОБА_1 складів вказаних злочинів (а.с. 123-124 т. 1).

14.11.2012 року слідчий відділ УСБУ у Житомирській області направив кримінальну справу за ч. 2 ст. 366 КК України до суду для вирішення питання про звільнення від відповідальності в зв`язку з закінченням строків давності (а.с. 125-128 т. 1).

29.11.2012 року Вінницький міський суд Вінницької області відмовив в задоволенні постанови слідчого в ОВС СВ УСБУ в Житомирській області про звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності та закриття кримінальної справи у зв`язку із закінченням строків давності та повернув кримінальну справу прокурору Житомирської області (а.с. 129-131 т. 1). Підставою стало те, що обвинувачений ОСОБА_1 своєї вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України, протягом досудового слідства не визнавав та не визнає, проти закриття кримінальної справи в зв`язку з закінченням строків давності заперечив та бажав добитись публічного виправдання шляхом закриття кримінальної справи за п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України (1960 року), що є реабілітуючою підставою, тому суд направив справу для продовження слідства, оскільки закриття кримінальної справи на підставі ст. 7-1, 11-1 КПК України (1960 року) та ст. 49 КК України може призвести до істотного порушення процесуальних прав ОСОБА_1

15.12.2014 року слідчий СВ Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області прийняв постанову про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 за відсутністю складу правопорушення, передбаченого ст. 366 КК України (а.с. 133-135 т. 1).

Таким чином, ОСОБА_1 перебував під слідством і судом 109 місяців, з 16.11.2005 року (з дня пред`явлення обвинувачення) до 15.12.2014 року (дня закриття кримінального провадження).

Протягом всього досудового слідства на майно ОСОБА_1 був накладений арешт відповідно до постанови від 24.11.2005 року і з 02.12.2005 року ОСОБА_1 обраний запобіжний захід у виді підписки про невиїзд.

В зв`язку із закриттям кримінального провадження, ОСОБА_1 звернуся до ВВП ГУНП у Вінницькій області щодо надання повідомлення установленого зразка для вирішення питання про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, проте 31.05.2016 року ОСОБА_1 надана відповідь, що ВВП ГУНП у Вінницькій області не є правонаступником прав та обов`язків ВМВ УМВС України у Вінницькій області, тому повідомлення не може надати.

Положеннями статті 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно частин першої, другої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Вказані правовідносини регулюються Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Механізм застосування положень вказаного Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06 березня 1996 року за № 106/1131 (зі змінами та доповненнями) (далі - Положення).

Згідно пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян .

У випадках, зазначених у частині першій вищевказаної статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Пунктом 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Статтею 3 зазначеного Закону встановлено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові, відшкодовуються (повертаються), зокрема: 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Доводи апеляційних скарг УСБУ у Вінницькій області та Прокуратури Вінницької області про те, що постанову про закриття кримінальної справи від 15 грудня 2014 року скасовано прокуратурою Вінницької області від 28.02.2018 року і на даний час досудове розслідування у справі триває, є безпідставними.

Так, зазначена вище постанова була скасована після звернення позивача до суду із позовом про відшкодування шкоди, сторони не надали доказів того, що після її скасування проводяться процесуальні дії у кримінальному провадженні і на даний час ОСОБА_1 вручене повідомлення про підозру тощо.

Отже, на даний час ОСОБА_1 не є стороною кримінального провадження в розумінні ст. ст. 42-43 КПК України.

Звертається увага на те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному в ЄРДР за №0000590 проводиться по факту підроблення генеральної угоди про передачу ВАТ «Автосервіс» об`єкту незавершеного будівництва та затвердження акту передачі даному підприємству належних ППБК «Поділлябуд» будівельних матеріалів та виконаних робіт вищевказаного об`єкту ВАТ «Вінницький консервний завод», а не відносно ОСОБА_1 , тому його права і законні інтереси даним досудовим розслідуванням не обмежуються.

За таких обставин, доводи представників відповідачів про передчасність звернення ОСОБА_1 із даним позовом до закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні, є безпідставними.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо неї самої, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частиною 2 статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування, як запобіжного заходу, тримання під вартою.

Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року № 6-2203цс15.

Аналогічні роз`яснення надані й в абз. 2 п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг про те, що суд першої інстанції інстанцій не врахував вимоги пункту 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року, згідно з яким мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати та інших виплат; до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн, не заслуговують на увагу, оскільки відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому відсутні підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносин.

Разом з тим, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, межі якого встановлюються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд має виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» у 2019 році установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 4173 гривні.

Таким чином, суд першої інстанції правильно застосував положення частини третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР та визначив розмір відшкодування моральної шкоди з розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 4173грн.

Такий висновок місцевого суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18), від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17 (провадження № 61-22539св18), від 19 грудня 2018 року у справі № 214/5262/15-ц (провадження № 61-34358св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 149/2318/16-ц (провадження № 61-11049св18).

В даному випадку слід врахувати, що Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого розміру заробітної плати на час розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції визначив моральну шкоду у мінімально можливому розмірі та навів належне обґрунтування такого висновку, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Тобто суд з`ясував усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідив надані докази, оцінив їх та визначив конкретний розмір шкоди.

Таким чином, виходячи із вищевказаного розміру мінімальної заробітної плати, суд першої інстанції вірно обрахував розмір моральної шкоди відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», що складає 454 857 грн. (4173 грн. х 109 місяців = 454 857 грн.).

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що в рішенні суду першої інстанції помилково зазначено про стягнення коштів з Державного казначейства України, а не з Державної казначейської служби України, є безпідставними, оскільки у даному випадку має місце описка, виправлення якої врегульовано ст. 269 ЦПК України, що в свою чергу не є підставою для скасування судового рішення.

Наведені в апеляційних скаргах доводи не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Управління Служби безпеки України у Вінницькій області, Прокуратури Вінницької області, Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.Г. Копаничук

/підпис/ В.П. Рибчинський

Згідно із оригіналом:

Головуючий: В.В. Оніщук