Постанова

Іменем України

13 червня 2019 року

м. Київ

справа № 310/819/16-ц

провадження № 61-25712ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Грушицького А. І. (суддя - доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 липня 2016 року в складі судді Черткової Н. І. та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 30 березня 2017 року у складі колегії суддів: Гончар М. С., Дашковської О. В., Подліянової Г. С.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»(далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 06 червня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір № ZPBNAK48670053, за умовами якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 146 914 грн на термін до 06 червня 2014 року зі сплатою відсотків у порядку та розмірі, визначених договором. Відповідач зобов`язався повернути кредит та здійснювати оплату за користування кредитними коштами.

Свої зобов`язання за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав, надавши позичальнику кредитні кошти у визначеному кредитним договором розмірі. ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка на 25 січня 2016 року становила 279 024,40 грн, у тому числі: 24 794,10 грн - заборгованість за кредитом, 254 230,30 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, яку позивач просив стягнути з відповідача, а також покласти на відповідача судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 липня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 06 червня 2007 року № ZPBNAK48670053 в розмірі 49 588,20 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 24 794,10 грн, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором у розмірі 24 794,10 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1 378 грн судового збору.

Рішення мотивоване тим, що згідно з рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 квітня 2013 року, яке набрало законної сили 23 квітня 2013 року, в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором в розмірі 155 668,03 грн було вилучено у ОСОБА_1 та передано в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» предмет застави - автомобіль «Skoda Oktavia», модель А5, 2007 року випуску, тип ТЗ легковий седан, що належить на праві власності ОСОБА_1

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 06 червня 2007 року № ZPBNAK48670053 в розмірі 155 668,03 грн звернуто стягнення на вищевказаний автомобіль як предмет застави і надано ПАТ КБ «ПриватБанк» усі повноваження, необхідні для здійснення продажу та зняття з обліку вказаного автомобіля в органах ДАІ України.

Суд установив, що це рішення було виконано 26 листопада 2015 року, автомобіль був реалізований за 150 000 грн. У банку не було можливості виконати рішення суду раніше, оскільки автомобіль знаходився під арештом.

Наявність раніше постановленого рішення не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору.

Вимога про стягнення пені з відповідача була задоволена частково, на підставі частини третьої статті 551 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 30 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 липня 2016 року змінено в частині правового обґрунтування вирішення позовних вимог про стягнення пені. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Частково задовольняючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції зазначив, що при вирішенні питання про стягнення нарахованої ПАТ КБ «ПриватБанк» пені на загальну суму 254 230,30 грн в частині нарахувань за період до 04 лютого 2015 року в сумі 194 266,99 грн (розрахунок: 254 230,30 грн - 59 963,31 грн) суд першої інстанції мав відмовити з підстав пропуску ПАТ КБ «ПриватБанк» строку позовної давності для її стягнення, оскільки підстави, передбачені статтею 264 ЦК України (переривання перебігу позовної давності) саме для спеціальної позовної давності у цій справі за вказаний період відсутні. А вже пеню у розмірі 59 963,31 грн, розраховану ПАТ КБ «Приватбанк» з 04 лютого 2015 року, суд першої інстанції у цій справі мав право зменшити на підставі частини третьої статті 551 ЦК України до 24 794,10 грн, яка дорівнює сумі основного боргу за кредитом.

В решті доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 у цій справі є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасуватиі направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 310/819/16-ці витребувано її з Бердянського міськрайонного суду Запорізької області.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

03 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя - доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді ПАТ КБ «Приватбанк»не надало належних доказів того, що заборгованість за кредитним договором (по тілу кредиту) становить саме 24 794,10 грн. Суди прийняли як достовірний доказ меморіальний ордер на суму 150 000 грн, хоча цей документ свідчить лише про переміщення коштів ПАТ КБ «ПриватБанк» з одного свого рахунка на інший.

Апеляційний суд проігнорував положення статей 38, 41 Закону України «Про іпотеку», які визначають, що договір купівлі-продажу предмета іпотеки є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки. Реалізація предмета іпотеки має здійснюватися шляхом продажу на прилюдних торгах.

Апеляційний суд Запорізької області також проігнорував клопотання ОСОБА_1 про перенесення апеляційного розгляду справи.

Доводи інших учасників справи

У січні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надіслало заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначає, що меморіальний ордер є належним та допустимим доказом, який підтверджує факт перерахування коштів за придбання автомобіля.

Відповідач не надав доказів на спростування сум, зазначених у розрахунку, не заявляв клопотання про призначення судової експертизи щодо правильності здійснення розрахунку заборгованості за кредитним договором.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 06 червня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № ZPBNAK48670053, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 146 914 грн на термін до 06 червня 2014 року на такі цілі: купівля автомобіля у розмірі 94 400 грн, сплата за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна - 34 грн, винагорода за надання фінансового інструменту - 944 грн, сплата страхового внеску за договором особистого страхування - 472 грн, сплата страхового внеску за договором страхування наземного транспорту - 5 970 грн, а також 45 094 грн на сплату страхових платежів у випадку та порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору зі сплатою відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості, 0,14% винагороди за надання фінансового інструменту від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати.

Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплачувати відсотки за користування кредитом.

06 червня 2007 року між сторонами укладено договір застави рухомого майна, який посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Порохнею О. В. і зареєстрований в реєстрі за № 879, за умовами якого ОСОБА_1 передав у заставу банку на забезпечення своїх зобов`язань за кредитним договором автомобіль «Skoda Oktavia», модель А5, 2007 року випуску.

Свої зобов`язання за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» виконало, надавши позичальнику кредитні кошти у визначеному кредитним договором розмірі.

ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав. Із наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором від 06 червня 2007 року № ZPBNAK48670053встановлено, що станом на 25 січня 2016 року виникла заборгованість у сумі 279 024,40 грн, а саме: 24 794,10 грн - заборгованість за кредитом, 254 230,30 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 квітня 2013 року у справі № 801/12368/2012, яке набрало законної сили 23 квітня 2013 року, в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором в розмірі 155 668,03 грн було вилучено у ОСОБА_1 та передано в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» предмет застави - автомобіль «Skoda Oktavia», модель А5, 2007 року випуску, тип ТЗ легковий седан, що належить на праві власності ОСОБА_1

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 06 червня 2007 року № ZPBNAK48670053 в розмірі 155 668,03 грн звернуто стягнення на вищевказаний автомобіль як предмет застави і надано ПАТ КБ «ПриватБанк» усі повноваження, необхідні для здійснення продажу та зняття з обліку вказаного автомобіля в органах ДАІ України.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 17 липня 2015 року у справі № 486/1122/15-ц, яке набрало законної сили 07 серпня 2015 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» довідділудержавної виконавчої служби Бердянського міськрайонного управління юстиції у Запорізької області про звільнення майна з-під арешту задоволено. Постановлено зняти арешти, заборону відчуження та реєстрації, оголошення розшуку заставного майна -автомобіля «Skoda Oktavia», модель A5, 2007 року випуску, накладені згідно з постановою відділу державної виконавчої служби Бердянського міськрайонного управління юстиції у Запорізькій області від 29 червня 2011 року.

Суди встановили, що рішення суду про звернення стягнення на предмет застави було виконано 26 листопада 2015 року, автомобіль був реалізований за 150 000 грн. Банк не мав можливості виконати рішення суду раніше, оскільки автомобіль знаходився під арештом.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.

У частині третій статті 551 ЦК України зазначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Як передбачено статтею 258 ЦК України спеціальна позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною четвертою статті 267 ЦПК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно із статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили, що на 25 січня 2016 року розмір основної заборгованості (за тілом кредиту) за кредитним договором від 06 червня 2007 року № ZPBNAK48670053 становить 24 794,10 грн. Вказаний розмір підтверджується належними та допустимим доказами, дослідженими та оціненими судом: кредитним договором, договором застави рухомого майна, випискою по рахунку, рішеннями судів стосовно предмета застави.

Загальний порядок переказу коштів у межах України встановлює Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», а також Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті (затверджена постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 і зареєстрована в Міністерстві юстиції України 29 березня 2004 року за № 377/8976).

Відповідно до пункту 1.19-1 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

Згідно з пунктом 1.31 статті 1 вказаного Закону платіжний інструмент - засіб певної форми на паперовому, електронному чи іншому носії інформації, який використовується для ініціювання переказів. До платіжних інструментів належать документи на переказ та електронні платіжні засоби.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 вказаного Закону ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер.

Саме тому меморіальний ордер в сукупності з актом прийому-передачі автомобіля від 26 листопада 2015 року на суму 150 000 грн є належними та допустимими доказами, які підтверджують факт перерахування коштів за придбання автомобіля, який знаходився у заставі в банку.

Як відомо з матеріалів справи, кредит був наданий строком до 06 червня 2014 року.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 грудня 2012 року відкрито провадження в цивільній справі № 801/12368/2012 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави. Вказана обставина свідчить про те, що кредитор на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання.

Суд установив, що рішення у справі № 801/12368/2012 виконано 26 листопада 2015 року, автомобіль був реалізований за 150 000 грн. Банк не мав можливості виконати рішення суду раніше, оскільки автомобіль знаходився під арештом.

Наявність раніше постановленого рішення не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору.

Пунктом 25 договору застави від 06 червня 2007 року передбачено, що у випадку, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, останній має право одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення своїх вимог, з іншого майна заставодавця, у першу чергу перед іншими кредиторами.

Враховуючи, що кошти від продажу автомобіля надійшли 26 листопада 2015 року, до надходження вказаних коштів від продажу заставного майна конкретний розмір заборгованості за тілом кредиту, а також та обставина, чи вистачить вказаних коштів для повного погашення заборгованості, не могли бути відомі кредитору.

На спростування розміру заборгованості за тілом кредиту чи порушення порядку реалізації заставного майна та визначення його вартості відповідач не надав належних та допустимих доказів.

Частково задовольняючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що при вирішенні питання про стягнення нарахованої ПАТ КБ «ПриватБанк» пені на загальну суму 254 230,30 грн в частині вимог про стягнення пені за період до 04 лютого 2015 року в сумі 194 266,99 грн (розрахунок: 254 230,30 грн - 59 963,31 грн) слід відмовити з підстав пропуску строку позовної давності,враховуючи наявність заяви відповідача про її застосування у цій справі.

Пеню у розмірі 59 963,31 грн, нараховану ПАТ КБ «ПриватБанк» з 04 лютого 2015 року до 04 лютого 2016 року в межах річного спеціального строку позовної давності суд мав право зменшити на підставі частини третьої статті 551 ЦК України до 24 794,10 грн, що дорівнює сумі основного боргу за кредитом.

Закон України «Про іпотеку» регулює іпотеку як вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Оскільки в заставу банку було передано легковий автомобіль, який є рухомим майном, до спірних правовідносин положення статей 38, 41 Закону України «Про іпотеку» не застосовуються.

Не є підставою для скасування рішення Апеляційного суду Запорізької області доводи касаційної скарги щодо клопотання ОСОБА_1 про перенесення апеляційного розгляду справи, оскільки згідно з частиною другою статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Відповідач ОСОБА_1 був належним чином під розписку повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув цю справу повно, всебічно, з додержанням вимог статей 10-11, 43,49, 76-81, 89, 263 ЦПК Українив межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надано відповідну оцінку.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки оскаржуваних рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення суду апеляційної інстанціїі не дають підстав вважати, що вони можуть бути скасовані.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення суду апеляційної інстанції- без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 липня 2016 року у незміненій апеляційним судом частині та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Грушицький А. І.
Сердюк В. В.
Фаловська І. М.