Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 645/3178/16-ц

провадження № 61-24918св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач, відповідач за зустрічним позовом - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Актабанк»,

відповідач, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Циганенка Олексія Петровича на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 26 жовтня 2016 року у складі судді Сілантьєвої Е. Є. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 березня 2017 року у складі колегії суддів: Швецової Л. А., Бровченка І. О., Карімової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позови і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Актабанк» (далі - ПАТ «Актабанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 13 листопада 2013 року між ПАТ «Актабанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № /Т/973835 на споживчі потреби, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримала у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 50 000,00 грн. Відповідно до пункту 2.1.1. договору процентна ставка за кредитом встановлюється у розмірі 0,01% річних та включається в суму щомісячного платежу. Відповідно до пункту 2.1.2. договору позичальник сплачує банку щомісячну комісію за супроводження кредиту в розмірі 1 200,00 грн, що розраховується як 2,40 відсотків від суми кредиту, вказаного в пункті 2.1 цього договору, та включається в суму щомісячного платежу. Відповідно до пункту 2.1.2.1 договору в день підписання кредитного договору позичальник сплачує комісію за надання кредитних коштів у розмірі 1 000,00 грн, що розраховується як 2,00 відсотка від суми кредиту, вказаної в пункті 2.1. цього договору. Згідно пункту 2.1.3. договору погашення кредиту, сплата нарахованих процентів за користування кредитом, сплата комісії за супроводження кредиту здійснюється позичальником щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту, 15 числа кожного місяця рівними частинами, в сумі 2 033,55 грн та з кінцевою датою погашення всієї заборгованості за кредитом 12 листопада 2018 року (включно). Позивач виконав свої зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі та надав відповідачу кредитні кошти в сумі 50 000,00 грн. Згідно з пунктом 4.3.5. кредитного договору відповідач зобов`язана сплачувати позивачу проценти та комісії у строки, встановлені пунктом 2.1.3. кредитного договору. Відповідно до пункту 5.1. кредитного договору у разі прострочення позичальником строків погашення щомісячного платежу/частини щомісячного платежу позичальник сплачує банку штраф у розмірі 100,00 грн за кожний прострочений щомісячний платіж або його частину. В порушення умов договору відповідач не виконувала належним чином своїх зобов`язань, у зв`язку з чим станом на 14 червня 2016 року виникла заборгованість в сумі 80 444,89 грн, яка складається з простроченої заборгованості за тілом кредиту - 20 831,17 грн, за відсотками - 10,58 грн, за комісією - 27 599,55 грн, а також строкової заборгованості за тілом кредиту - 25 003,13 грн, за відсотками - 0,46 грн. Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ «Актабанк» просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 зазначену заборгованість та понесені судові витрати.

В запереченні на позовну заяву банку ОСОБА_1 зазначила про нікчемність пункту 2.1.2 кредитного договору, яким передбачено обов`язок позичальника сплачувати кредитору щомісячну комісію за супроводження кредиту в розмірі 1 200 грн, та пункту 2.1.2.1 цього договору про сплату позичальником комісії банку за надання кредитних коштів у розмірі 1 000 грн, оскільки така сплата є дією на користь банку, що суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів». З огляду на викладене позовні вимоги банку про стягнення комісії в розмірі 27 599,55 грн є безпідставними, а сплачена комісія за видачу кредиту має бути їй відшкодована.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Циганенко О. П. подав до суду зустрічну позовну заяву, уточнивши яку, просив визнати недійсним пункт 5.1 кредитного договору. В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що у разі прострочення грошового зобов`язання боржник зобов`язаний сплатити кредитору пеню, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення. Нарахування штрафу відбувається за невиконання інших, не грошових зобов`язань боржника перед кредитором як відсоток від суми невиконаного зобов`язання. З огляду на викладене та враховуючи зміст статей 215, 549 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), пункт 5.1 кредитного договору № 1/Т/973835 від 13 листопада 2013 року, що укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «АКТАБАНК», є недійсним. Крім того, пункт 5.1 кредитного договору порушує вимоги частин першої, другої, четвертої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до пункту 5.1 вказаного договору в разі прострочення позичальником строків погашення щомісячного платежу/частини щомісячного платежу банк має право вимагати від клієнта штраф у розмірі 350 грн за кожний прострочений щомісячний платіж або його частину на строк більше 5 календарних днів при сумі простроченого платежу більше 15 грн. При цьому відповідно до пункту 5.6 зазначеного кредитного договору в разі порушення строку перерахування кредитних коштів, передбаченого пунктом 3.1 цього договору, з вини банку, банк сплачує позичальнику пеню в розмірі 0,005 процентів від несвоєчасно перерахованої суми кредитних коштів за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період невиконання зобов`язань за цим договором. Таким чином, за одне порушення договору, а саме несвоєчасне виконання грошового зобов`язання позичальнику та банку встановлено різні умови відповідальності. Такі умови (пункт 5.1 договору) є несправедливими, оскільки на споживача покладена більша відповідальність, ніж на банк.

Заперечуючи проти зустрічного позову, ПАТ «Актабанк» зазначило про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на відповідність вимогам закону всіх умов укладеного між сторонами кредитного договору. Те, що нарахування штрафу відбулося у фіксованій формі, не є підставою для визнання недійсною відповідної умови договору, так як законодавство не містить заборони на таку форму штрафу. Вказана умова не суперечить суті відносин між сторонами, а підписавши кредитний договір, позивач погодилася з нею.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 26 жовтня 2016 року позов ПАТ «Актабанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Актабанк» суму простроченої заборгованості за кредитним договором № /Т/973835 у розмірі 55 441 грн 30 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що умовами укладеного між сторонами договору визначений чіткий порядок, при дотриманні якого у банку виникає право вимагати дострокового повернення кредиту, сплату процентів, комісій, а також можливої пені та/або штрафу. Банком не було направлено позичальнику письмове повідомлення про дострокове стягнення кредитної заборгованості, тому у кредитора не виникло право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів і пені. За таких обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення первісних позовних вимог та стягнення наявної простроченої заборгованості в сумі 55 441,30 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 20 831,17 грн, за відсотками - 10,58 грн, за комісією - 27 599,55 грн, штрафу - 7 000 грн. Зважаючи на те, що розмір, умови надання та повернення грошових коштів, а також сплати процентів визначено за домовленістю сторін у кредитному договорі, що відповідає принципу свободи договору, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість посилання представника відповідача на нікчемність пунктів 2.1.2 та 2.1.2.1 кредитного договору. Пеня та штраф є видами відповідальності за різні порушення зобов`язань боржником. Штраф має разовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання. Оскільки штраф та пеня настають за різних обставин порушення зобов`язання зі сторони боржника, а відтак є різними видами відповідальності, вимога про визнання недійсним пункту 5.1. кредитного договору задоволенню не підлягає.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 06 березня 2017 року апеляційні скарги ПАТ «Актабанк» та представника ОСОБА_1 - Циганенка О. П. задоволено частково. Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 26 жовтня 2016 року змінено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Актабанк» достроково суму тіла кредиту в розмірі 25 003 грн 13 коп. В частині стягнення відсотків у розмірі 46 коп. відмовлено. Рішення в іншій частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Актабанк» простроченої заборгованості та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що направлення письмової вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту позичальнику не є обов`язковим. Звернення позикодавця з позовом до суду про дострокове повернення кредиту у зв`язку з порушенням позичальником зобов`язань є правом кредитора. Це право банку є необмеженим, може бути застосоване ним за умов будь-якого прострочення виконання зобов`язання позичальником. Кредитний договір № /Т/973835 від 13 листопада 2013 року, укладений між ПАТ «Актабанк» та ОСОБА_1 , містить всі суттєві умови, передбачені законом для договорів, які мають істотне значення та які були узгодженні сторонами. Доводи представника відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні зустрічного позову.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У квітні 2017 року представник ОСОБА_1 - адвокат Циганенко О. П. подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 березня 2017 року повністю, а рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 26 жовтня 2016 року - в частині задоволення позову про стягнення комісії та штрафу, відмови в задоволенні зустрічного позову і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні первісного позову у вищевказаній частині, а зустрічний позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що сторонами кредитного договору визначено підстави та умови для дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та/або штрафу, порядок реалізації банком такої вимоги, а також порядок виконання позичальником свого обов`язку з дострокового повернення кредиту в разі пред`явлення такої вимоги банком. Банком не було направлено письмову вимогу про дострокове повернення кредиту, тому у відповідача не виникало такого обов`язку. Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи щодо дострокового повернення кредиту та дійшов обґрунтованого висновку в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 25 003,59 грн. Місцевий суд правильно встановив, що кредитний договір є споживчим, проте не дав належної оцінки доводам відповідача щодо нікчемності пунктів 2.1.2, 2.1.2.1 цього договору відповідно до положень частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Порядок та умови настання відповідальності відповідача за невиконання грошових зобов`язань, викладені в пункті 5.1 кредитного договору, не відповідають положенням частини третьої статті 549 ЦК України, а також суперечать вимогам частини другої статті 549 ЦК України, що є підставою для визнання зазначеного пункту кредитного договору недійсним згідно зі статтями 203, 215 ЦК України. Крім цього, умови пункту 5.1 кредитного договору є несправедливими по відношенню до позичальника як до споживача фінансових послуг у галузі споживчого кредитування та такими, що не відповідають вимогам статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд першої інстанції дійшов висновку, що штраф та пеня є різними видами відповідальності, які мають різні умови та підстави, проте не взяв до уваги наведені вище підстави недійсності пункту 5.1 кредитного договору, зробив незаконний та необґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову. Судом апеляційної інстанції питання зустрічного позову взагалі не досліджувалося і висновків не зроблено.

У вересні 2017 року ПАТ «Актабанк» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначило про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень і просило відмовити в задоволенні скарги, посилаючись на те, що укладений між сторонами договір за своєю формою і змістом відповідає вимогам законодавства. Відповідач, будучи вільною в укладенні договору і виборі контрагента, погодилася з умовами договору та додатками до нього, підписала договір та виконувала його з часу укладення 13 листопада 2013 року. Відповідач не виконала взятих на себе зобов`язань щодо повернення коштів, нарахованих відсотків та комісій, чим порушила умови кредитного договору та вимоги статей 1049, 1054 ЦК України, тому в банку були всі підстави, передбачені частиною другою статті 549 ЦК України, для нарахування штрафу. Таке нарахування у фіксованій сумі не може бути підставою для визнання пункту 5.1 кредитного договору недійсним, оскільки ЦК України не містить заборони на таку форму штрафу, ця умова не суперечить суті відносин між сторонами і, підписуючи кредитний договір, позичальник погодилася з нею.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали з Фрунзенського районного суду міста Харкова, зупинено виконання рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 26 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 березня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 травня 2018 року справу № 645/3178/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

15 червня 2018 року до Верховного Суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів») про заміну позивача у цій справі на нього як правонаступника.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 липня 2018 року заяву ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» задоволено, замінено ПАТ «Актабанк» правонаступником - ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» у справі за позовом ПАТ «Актабанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Актабанк» про визнання недійсним пункту кредитного договору.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення апеляційного суду в повній мірі не відповідає.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Відповідно до частини першої статті 1054, частини першої 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається в письмовій формі.

Судами встановлено, що 13 листопада 2013 року між ПАТ «Актабанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № /Т/973835 на споживчі потреби, згідно з умовами пункту 2.1 якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 50 000,00 грн в обмін на зобов`язання позичальника повернути кредит, сплатити проценти та комісії в обумовлені договором строки.

Відповідно до пункту 2.1.1 договору процентна ставка за кредитом встановлена у розмірі 0,01% річних та включається в суму щомісячного платежу.

Згідно з пунктом 2.1.2 договору позичальник сплачує банку щомісячну комісію за супроводження кредиту в розмірі 1 200,00 грн, що розраховується як 2,40 відсотків від суми кредиту, вказаного в пункті 2.1 цього договору та включається в суму щомісячного платежу.

За змістом пункту 2.1.2.1 договору в день його підписання позичальник сплачує банку комісію за надання кредитних коштів у розмірі 2,00 відсотків від суми кредиту, вказаної в пункті 2.1 цього договору, що складає 1 000,00 грн.

Згідно з пунктом 2.1.3 договору погашення кредиту, сплата нарахованих процентів за користування кредитом, сплата комісії за супроводження кредиту здійснюється позичальником щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту, 15 числа кожного місяця рівними частинами, в сумі 2 033,55 грн та з кінцевою датою погашення всієї заборгованості за кредитом 12 листопада 2018 року (включно) на умовах, визначених цим договором, згідно з додатком № 1, що є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до пункту 4.3.4 договору позичальник зобов`язаний погасити банку в повному обсязі кредит в строк, встановлений пунктом 2.1.3 Договору.

Згідно з пунктом 4.3.5 договору позичальник зобов`язаний сплачувати позивачу проценти та комісії у строки, встановлені пунктом 2.1.3 Кредитного договору.

Відповідач не виконувала належним чином своїх зобов`язань за договором. Відповідно до наданого банком розрахунку суми боргу останній платіж ОСОБА_1 було здійснено 06 травня 2014 року.

За умовами пункту 4.2.3 договору в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником своїх обов`язків за цим договором банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання ним всіх своїх зобов`язань за цим договором протягом 30 календарних днів від дня отримання позичальником письмової вимоги про повернення кредиту, сплати процентів, комісій, а також можливої пені та/або штрафу.

Банк не направляв відповідачу письмову вимогу про дострокове повернення кредиту в повному обсязі, будь-які докази з цього приводу в матеріалах справи відсутні, тому строк повернення кредиту не був змінений.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги про визнання недійсним пункту 5.1 кредитного договору, представник ОСОБА_1 - адвокат Циганенко О. П. посилався на положення статей 215, 549 ЦК України, частин першої, другої, четвертої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та вважав, що на споживача покладена більша відповідальність, ніж на банк, тому умови відповідальності позичальника за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань (пункт 5.1 договору) є несправедливими порівняно з умовами відповідальності банку (пункт 5.6 договору).

Відповідно до пункту 5.1 договору у разі прострочення позичальником строків погашення щомісячного платежу/частини щомісячного платежу банк має право вимагати від клієнта сплати штрафу в розмірі 350 грн за кожний прострочений щомісячний платіж або його частину на строк більше 5 календарних днів при сумі простроченого щомісячного платежу більше 15 гривень.

Пунктом 5.6. договору визначено, що у разі порушення строку перерахування кредитних коштів, передбаченого пунктом 3.1 цього договору, з вини банку, банк сплачує позичальнику пеню в розмірі 0,005 процентів від несвоєчасно перерахованої суми кредитних коштів за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період невиконання зобов`язань за цим договором.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до частини третьої статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку про те, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній час укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (в редакції, чинній на час укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Вищенаведеними пунктом 2.1.2 кредитного договору передбачено сплату позичальником банку щомісячної комісії за супроводження кредиту, а пунктом 2.1.2.1 цього договору передбачено сплату комісії за надання кредитних коштів в день його підписання.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то такі дії, а також супроводження кредиту не є самостійними послугами, які зумовлюють сплату позичальником коштів за це.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Поза увагою апеляційного суду залишились вимоги цивільного процесуального закону, а саме таке.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі (стаття 303 ЦПК України 2004 року).

Рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вказаним вимогам ЦПК України 2004 року, оскільки перевіряючи законність і обґрунтованість рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Дослідження зазначених обставин має значення для правильного вирішення справи.

Судом апеляційної інстанції не перевірено і не спростовано доводів відповідача щодо безпідставності стягнення на користь банку штрафу та комісії, нікчемності окремих умов договору і недійсності пункту 5.1 кредитного договору. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 березня 2017 року взагалі не містить обґрунтувань та висновків щодо зазначених доводів.

Переглядаючи справу, суд апеляційної інстанції в порушення вимог статей 57-60, 212 ЦПК України 2004 року не врахував зазначені обставини та вимоги процесуального законодавства, належним чином не дослідив та не перевірив доводів апеляційних скарг і наданий позивачем розрахунок заборгованості, що призвело до неправильного вирішення справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд апеляційної інстанції не виклав у судовому рішенні в достатній мірі мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення у цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що апеляційним судом не встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, перевірити наданий ПАТ «Актабанк» розрахунок на предмет його правильності та законності, встановити період, за який можливе стягнення заборгованості за кредитним договором, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Циганенка Олексія Петровича задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов