Постанова

Іменем України

10 січня 2019 року

м. Київ

справа № 594/285/17

провадження № 61-31996св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Мрія Центр»,

відповідачі: ОСОБА_4, товариство з обмеженою відповідальністю «Борщівська аграрна компанія»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія Центр» на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 13 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Дикун С. І., Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Мрія Центр» (далі - ТОВ «Мрія Центр») звернулося з позовом до ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю ТОВ «Борщівська аграрна компанія» (далі - ТОВ «Борщівська аграрна компанія») про визнання недійсним договору оренди землі, визнання договору оренди землі поновленим.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 10 травня 2009 року між ТОВ «Мрія Центр» та ОСОБА_4 було укладено договір оренди земельної ділянки, площею 1,72 га, розташованої на території Циганської сільської ради Борщівського району Тернопільської області, строком на п'ять років, про що в державному реєстрі земель вчинено запис від 10 грудня 2009 року. Договором передбачено, що орендар має переважне право на поновлення договору оренди земельної ділянки на новий строк.

Позивач вказував, що він добросовісно, належним чином виконував свої обов'язки за договором та більш як за місяць до спливу строку його дії, тобто до 10 грудня 2014 року, двічі, а саме 05 березня та 07 серпня 2014 року направив ОСОБА_4 лист повідомлення про намір скористатися своїм переважним правом перед іншими особами на оренду земельної ділянки з проектом додаткової угоди.

На момент закінчення строку дії договору оренди землі та після його спливу, позивач користувався земельною ділянкою належною ОСОБА_4, обробляв її, за що останньому вносив орендну плату, оскільки орендодавець у визначений законом строк протягом місяця з моменту отримання, так і не направив жодної відповіді на листи повідомлення ТОВ «Мрія Центр» та жодним іншим чином не повідомив позивача про прийняте ним рішення щодо поновлення договору оренди землі, в тому числі про наявність своїх заперечень, які міг направити позивачу у місячний термін після закінчення строку дії договору.

Проте, як стало відомо позивачу, 01 червня 2015 року ОСОБА_4 уклав з ТОВ «Борщівська аграрна компанія» договір оренди землі, щодо належної на праві приватної власності ОСОБА_4 земельної ділянки, площею 1,72 га, право оренди згідно якого було зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивач такі дії відповідачів вважає порушенням переважного права ТОВ «Мрія Центр» на поновлення договору оренди землі від 10 травня 2009 року, оскільки ним було повністю дотримано вимог статті 33 Закону України «Про оренду землі».

Позивач просив: визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, розташованої на території Циганської сільської ради Борщівського району Тернопільської області, площею 1,72 га, кадастровий номер НОМЕР_1, укладений 01 червня 2015 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Борщівська аграрна компанія»; визнати поновленим на той самий строк та на таких самих умовах договір оренди земельної ділянки площею 1,72 га, кадастровий номер НОМЕР_1 від 10 травня 2009 року, який уклали між собою ТОВ «Мрія Центр» та ОСОБА_4, який був зареєстрований 10 грудня 2009 року у Борщівському реєстраційному відділі Тернопільської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру».

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 10 травня 2017 року в складі судді: Губіш О. А. позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, розташованої на території Циганської сільської ради Борщівського району Тернопільської області, площею 1,72 га, кадастровий номер НОМЕР_1, укладений 01 червня 2015 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Борщівська аграрна компанія». Визнано поновленим на той самий строк та на таких самих умовах договір оренди земельної ділянки площею 1,72 га, кадастровий номер НОМЕР_1 від 10 травня 2009 року, який уклали між собою ТОВ «Мрія Центр» (ідентифікаційний код 14040434) та ОСОБА_4, який був зареєстрований 10 грудня 2009 року у Борщівському реєстраційному відділі Тернопільської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ТОВ «Мрія Центр» добросовісно виконувало свої зобов'язання за договором оренди земельної ділянки відповідача ОСОБА_4, дотрималось строків та процедури повідомлення про намір реалізувати своє переважне право на поновлення спірного договору оренди землі на новий строк, після закінчення строку дії такого продовжувало виконувати свої обов'язки за таким як орендаря, використовуючи земельну ділянку, вносячи за це орендну плату, тоді як дії відповідача ОСОБА_4 щодо ненадіслання у встановлений законом строк відмови в поновленні договору оренди на новий строк та укладення орендодавцем договору оренди землі з іншим орендарем, навпаки, свідчать про порушення переважного права позивача на поновлення договору оренди землі на новий строк.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 13 вересня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Борщівська аграрна компанія» задоволено. Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 10 травня 2017 року скасоване та відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Мрія Центр» до ОСОБА_4, ТОВ «Борщівська аграрна компанія» про визнання недійсним договору оренди землі, визнання поновленим договору оренди землі.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що переважне право на поновлення договору оренди землі можливе лише за умови дотримання орендарем строків і процедури повідомлення про намір реалізувати своє право, а позивач не надав суду належних та допустимих доказів направлення орендодавцю повідомлення про намір реалізувати переважне право на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк з відповідним проектом додаткової угоди та отримання орендодавцем такого повідомлення, а тому відсутнім є порушення переважного права позивача на укладення договору оренди землі.

У жовтні 2017 року ТОВ «Мрія Центр» подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції. При цьому посилалося на те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ТОВ «Мрія Центр» дотримано процедуру та строки реалізації переважного права оренди як на підставі частини першої, так і частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У листопаді 2017 року ТОВ «Борщівська аграрна компанія» через представника Уварову Ю. В. надало заперечення на касаційну скаргу, в яких просить відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржене рішення без змін.

Заперечення мотивовані безпідставністю доводів касаційної скарги, оскільки ТОВ «Мрія Центр» не дотримано процедуру та строки реалізації переважного права оренди, передбаченого статтею 33 Закону України «Про оренду землі».

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 06 грудня 2002 року ОСОБА_4 на праві власності належить земельна ділянка площею 1,72 га, розташована на території Циганської сільської ради Борщівського району Тернопільської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

10 травня 2009 року між ТОВ «Мрія Центр», як орендарем, та ОСОБА_4, як орендодавцем, було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на п'ять років, починаючи від дня його державної реєстрації, яка була здійснена 10 грудня 2009 року.

Згідно з пунктом 8 договору оренди орендар має переважне право на його поновлення на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

За пунктом 9 цього договору орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 3 % від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки в рік, у тому числі 384,74 грн в грошовій формі, або в натуральній формі 5 ц зерна щорічно.

01 червня 2015 року між ОСОБА_4 ТОВ «Борщівська аграрна компанія» укладено договір оренди належної останньому земельної ділянки строком на 7 років , державну реєстрацію якого проведено 20 липня 2015 року.

Умовами цього договору встановлено орендну плату в розмірі 4% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки в рік у грошовій формі, або в натуральній формі 1000 кг зерна.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц зроблено висновок про те, що «реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури і строків. Для застосування частини першої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно частинами 2-5 цього закону необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення. Для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов'язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди. Переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, буде порушене в разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право, продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і відсутності протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди заперечень орендодавця щодо поновлення договору».

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Апеляційний суд встановив, що оригінали листів-повідомлень від 04 березня 2014 року №106 та від 07 серпня 2014 року №72 з проектами додаткових угод, на якими, як зазначав позивач, він повідомляв відповідача про свої наміри скористатися своїм переважним правом на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк з проектом додаткової угоди, у позивача відсутні, ці листи не реєструвалися у вихідній кореспонденції ТОВ «Мрія Центр», а їм присвоювався порядковий номер відповідно до алфавітного списку власників земельних ділянок, яким того дня адресувалися листи-повідомлення. Надані позивачем списки №№ 09(114), 1-100 на відправлення простих поштових відправлень по Україні через Оришківці, в яких зазначено прізвище ОСОБА_4, не є доказом належного повідомлення позивачем відповідача про намір реалізувати своє переважне право на поновлення договору оренди, оскільки в цих списках не вказано, з якого саме відділення поштового зв'язку відправлені документи, зазначені в списках, а також посада та прізвище працівника поштового зв'язку, котрий прийняв такі відправлення. Поштовий штемпель, наявний на списках, нечіткий, розмитий, не містить назви поштового відділення.

Встановивши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів відправлення орендодавцю відповідних листів-повідомлень з проектом додаткової угоди, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального та процесуального права, і зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки оскаржене рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія Центр» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 13 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель