Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.06.2019 Справа №607/1174/19

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Вийванко О. М.

за участю секретаря судового засідання Стрілкової М. С.

учасників справи

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника третіх осіб ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , треті особи на стороні відповідача, які не заявлять самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради, Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про забезпечення повернення малолітніх дітей до Королівства Бельгії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач Головне територіальне управління юстиції у Тернопільській області в інтересах ОСОБА_5 звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , треті особи на стороні відповідача, які не заявлять самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради, Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про забезпечення повернення малолітніх дітей до Королівства Бельгії.

В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , одружилися 27.05.2011 в м. Гадерслев (Королівство Данія). Від цього шлюбу в комуні Уккел, Брюссельський столичний регіон, у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Постійним місцем проживання сім`ї є Королівство ОСОБА_9 . Відповідач регулярно перебувала за кордоном з професійних мотивів. Старша дитина ОСОБА_10 відвідував у Бельгії ясла з 2013 року по 2015 рік. Згодом - з вересня по грудень 2016 року - був учнем французько-англійської групи 2-го року навчального закладу «Тутті Фрутті». Після цього ОСОБА_11 було зараховано до Французького ліцею в м. Брюссель. Сторони з кінця 2016 року по черзі перебували разом з дітьми то в Бельгії, то в Україні й щороку проводили декілька відпусток за кордоном. Так, у квітні 2017 року сторони домовилися залишитися в Україні з дітьми на декілька тижнів, щоб надати відповідачеві можливість допомогти своєму батькові у його клініці.

На початку червня 2017 року Відповідач повернулася до Бельгії з Сеймуром, де провела деякий час в м. Брюссель, перш ніж приєднатися до позивача та ОСОБА_12 в Україні. Сторони планували, що вся сім`я повернеться в м. Брюссель у червні 2017 року. Однак відповідач відмовилася повертатися з дітьми до держави їх постійного місця проживання, а саме до Королівства Бельгія, зазначивши, що їй необхідно було залишитися в Україні ще на деякий час з професійних причин. Тому позивач повернувся до Бельгії один. Наступні місяці позивач постійно намагався переконати відповідача повернутися в Бельгію з дітьми. Відповідача щоразу обіцяла йому повернутися найближчим часом. Проте відповідач так і не погодилася повернути дітей до Брюсселя, хоча вона регулярно подорожувала між ОСОБА_13 , Францією та Італією, залишаючи дітей на піклування своїх родичів.

У грудні 2017 року позивач поїхав до України, щоб провести новорічні свята з дружиною та своїми дітьми. Було вирішено, що після цього перебування всі члени сім`ї повернуться в Брюссель. Після свят, відповідач попросила позивача залишитися якийсь час в Україні, щоб піклуватися про дітей, оскільки їй доведеться бути відсутньою з метою недовготривалої подорожі за кордон за умови, що після її повернення усі повернуться у ОСОБА_14 . Але відповідач була відсутня протягом значно довшого періоду, аніж очікувалося. У лютому 2018 року відповідач ненадовго повернулася в Брюссель з ОСОБА_15 , залишивши ОСОБА_16 під опікою позивача в Україні. Під час перебування в ОСОБА_17 продовжив відвідувати навчальний заклад «Тутті Фрутті». Згодом відповідач знову почала заперечувати проти повернення дітей до Бельгії, і позивач був змушений повернутися до Бельгії один 26.03.2018.

На початку квітня 2018 року відповідач повідомила позивача про те, що вона збирається у відпустку з дітьми до Індонезії на острів Бінтан, недалеко від Сінгапуру, і, якщо він бажає, то може приєднатися до них. Таким чином, 21.04.2018 сім`я опинилася на острові ОСОБА_18 . На місці до позивача звернувся чоловік, який поінформував його про позашлюбні стосунки з його дружиною. Після цих зізнань, позивач побажав повернутися з усією сім`єю в Бельгію. Відповідач погодилась, що позивач повернеться до Бельгії разом з дітьми. Для цього він купив три квитки до Брюсселя. Однак, тільки-но вони опинилися на борту літака. Позивач і діти були виведені поліцією аеропорту через скаргу, подану відповідачем проти позивача стосовно «викрадення дітей». Після цієї події позивач повернувся до Бельгії без дітей. В даний час діти знаходяться в Україні з відповідачем, яка з тих пір відкрито почала виступати проти будь-яких повернень дітей в Бельгію.

Позивач ніколи не давав своєї згоди на переїзд дітей на постійне місце проживання в Україну і вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання спільних малолітніх дітей і визначила їх нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання малолітніх ОСОБА_11 та ОСОБА_19 позивач не давав. Він з прихильністю ставився до різних подорожей відповідача та поїздок дітей в Україну, оскільки це завжди виправдовувалось професією відповідача. Після подій, що відбулися в травні 2018 р., позивач зрозумів, що його обдурювали і вводили в оману щодо намірів відповідача протягом досить тривалого часу, що й вимусило його порушити це провадження, а також звернутися до судів Бельгії з позовом стосовно питання батьківської відповідальності. У зв`язку з цим, 15.06.2018 до Міністерства юстиції України як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року) через центральний орган Королівства Бельгія надійшла заява Позивача від 04.06.2018 про сприяння поверненню дітей до Королівства Бельгія.

З огляду на пояснення відповідача вбачається, що вона не має наміру повертатися з дітьми до постійного місця проживання в Бельгії, чим порушує права дітей та позивача, зокрема право дітей на належне батьківське виховання, право позивача особисто брати участь у вихованні дітей, право дітей та позивача на безперешкодне спілкування, право позивача на визначення місця проживання дітей. Позивач вважає, що Відповідач здійснює незаконне утримування дітей на території України, що підпадає під дію Конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV.

Позивач вважає, що наявні всі умови, визначені у статтях 3, 4, 35 Конвенції 1980, за яких Держава, на території якої утримується дитина, зобов`язана повернути і дитину в державу її постійного проживання, зокрема: дії, що порушують права позивача, відбулися після набуття чинності Конвенцією 1980 року у відносинах між двома державами (Конвенція набула чинності у відносинах між Україною та Королівством Бельгія з 01 липня 2007 року, тобто до моменту початку утримування дітей на території України без згоди Позивача); діти, про яких йде мова, не досягли 16-річного віку ( ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 та досягне 16-річного віку ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_8 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 та досягне 16-річного віку ІНФОРМАЦІЯ_7 ); Королівство Бельгія є державою, в якій діти постійно проживали і законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дітьми, піклування про дітей, у тому числі визначення їх місця проживання; дії щодо утримування дитини за кордоном порушують права піклування одного з батьків, адже батьківські повноваження належать обом батькам, а позивач не давав згоди на зміну місця проживання дітей, тобто його права та інтереси порушені внаслідок утримування дітей в Україні. Рішенням Франкомовного сімейного суду першої інстанції Брюсселя від 29.06.2018 вирішено вжити термінових заходів, та позивачеві надано тимчасове право одноосібної опіки над дітьми, в тому числі право визначати їхнє постійне місце проживання.

У зв`язку з не досягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та визнати незаконним утримування відповідачем на території України малолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Повернути малолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до місця постійного проживання в Королівстві Бельгія. Якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язати відповідача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , передати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , їх батькові ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , комуна Сен ОСОБА_22 , Королівство Бельгія, для забезпечення повернення дітей до держави постійного проживання. Покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Королівства Бельгія, на Позивача.

У судовому засіданні представник позивача зміст позовних вимог підтримав з підстав та обґрунтувань викладених у позові та просить його задовольнити.

Відповідач подав відзив на позов у якому позовні вимоги не визнав повністю і заперечує щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Виходячи з того, що після святкування шлюбу сторони вирішили, за взаємною згодою, оселитися в Україні походження відповідача, оскільки вона продовжувала навчання з гінеколог акушерства в аспірантурі. Позивач не мав ніякої професійної діяльності в Бельгії. З 12.12.2013 по 09.02.2015 позивач - ОСОБА_23 , громадянин Бельгії, навчався в Тернопільському національному технічному університеті імені Івана Пулюя за спеціальністю 6.030601 «Менеджмен». У лютому 2012 року сторони повернулися на дуже короткий період у Бельгію, Відповідач народила першу дитину - ОСОБА_11 , а у червні 2012 року родина повернулася з трьохмісячною дитиною в Україну. За період з червня 2012 року по липень 2018 року, тобто протягом шести років, сторони поверталися приблизно один раз на Бельгію, і що це було тимчасово і на дуже обмежені періоди. Одним із тривалих період був також період народження другої дитини - ОСОБА_16 (з вересня 2016 року по грудень 2016 року), тому і позивач надає довідку, що ОСОБА_10 з вересня по грудень 2016 року був учнем французько-англійської групи 2-го року навчального закладу «Тутті Фрутті», а у лютому 2018 року відповідач із сином Тімуром їздила у Брюссель для отримання вакцини позивач із сином ОСОБА_24 перебував в Україні, тобто місці постійного проживання. У березні 2018 року позивач повідомив відповідачу, що не бажає проживати в Україні та повернувся до Бельгії. Після цього відповідач повідомила позивача, що вона збирається у відпустку з дітьми до Індонезії на острів Бінтан, недалеко від Сінгапуру, і якщо він може приєднатися до них. Позивач вводить суд в оману, зазначаючи, що сім`я повернутися до Бельгії, оскільки як вбачається із заброньованих квитків, діти разом із матір`ю планували повернутися назад в Україну, про що і не заперечував Позивач, надав свою згоду.

Таким чином, діти з моменту народження ніколи не проживали в Бельгії, а в Україні з їхньою матір`ю та за взаємне згодою сторін. Мати дітей має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело доходу, створила усі умови для проживання, виховання та розвитку дітей, тому є усі підстави стверджувати, що діти прижилися у новому середовищі. Окрім цього, молодший син - ОСОБА_25 фактично тільки народився у Бельгії у грудні 2016 року приїхав із відповідачем в Україну і більше жодного разу не повертався до Бельгії. Старший син - ОСОБА_26 , також народився у Бельгії і після цього постійно перебував в Україні, а останній раз був у Бельгії для отримання вакцини - у лютому 2018 року, після чого теж повернувся у країну постійного місця проживання - в Україну. Тому вважає, що позивачем не доведений факт, що Бельгія була постійним місцем проживання дитини до моменту її виїзду в Україну, а також враховуючи, що з переміщення дітей до часу розгляду справи судом пройшло понад один рік, діти прижилися новому середовищі, тому наявні правові підстави для відмови у задоволенні позову, оскільки наявні передбачені Конвенцією виключні підстави для відмови у визнанні утримання незаконним та їх повернення до Бельгії.

За таких обставин, вважає, що сторона позивача не надала належних та допустимих доказів неправомірного переміщення або утримання малолітніх дітей на території України до часу звернення заявника із відповідною заявою, а також доказів постійного проживання дитини на території Бельгії до моменту переміщення або утримання. Також, стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення ним права піклування щодо малолітніх дітей і даних про те, що на день неповернення дітей позивач здійснював фактичне чи з юридичних підстав піклування дітей. Також, звертаю увагу суду на наявний серйозний ризик того, що повернення дітей може завдати їм фізичної або психічної шкоди або створити для дітей нетерпиму обстановку та порушити їх тісний зв`язок з матір`ю, а також що діти понад рік проживають на території України. У зв`язку з цим просить відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні відповідач та його представник підтримали відзив на позов і просять з мотивів та підстав, викладених у відзиві на позов, відмовити у задоволенні позову.

Право на подання відповіді на відзив позивач не скористався.

Представник третіх осіб на стороні відповідача, які не заявлять самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради, Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради у судовому засіданні покладається на думку суду щодо вирішення спору. В подальшому просив розглядати справу у його відсутності.

При розгляді справи судом учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду витребувано докази.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , громадянин Бельгії, та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , громадянка України, одружилися ІНФОРМАЦІЯ_10 в м. Гадерслев, Королівство Данія.

Від цього шлюбу в комуні Уккел, Брюссельський столичний регіон, у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що стверджується свідоцтвами про народження.

Судовою ухвалою Апеляційного суду Брюсселя Королівства Бельгії від 13.02.2019, було відмовлено у задоволенні апеляційної скарги пані Хміль на Рішення, винесене заочно 29 червня 2018 року 102 палатою Франкомовного суду першої інстанції Брюсселя, суд у справах сім`ї, яким прийнято право на те, що батьківські права щодо спільних дітей та управління їхнім майном, здійснюється виключно паном Тімашевим Даміром; постійне та єдине місце проживання спільних дітей доручено пану ОСОБА_27 .

Згідно зі статтею 373 Цивільного кодексу Бельгії, якщо батько та мати живуть разом, вони спільно опікуються дитиною.

Відповідно до статті 374 Цивільного кодексу Бельгії, якщо батько та мати не живуть разом, право на виконання батьківських обов`язків залишається спільним.

Як вбачається з листа №0.184-43780/0/15-18 від 05.11.2018 головного центру обробки спеціальної інформації, ОСОБА_23 , у період з 01.2015 по 26.03.2018 перебував на території України кожного кварталу з періодичним в`їздом та виїздом з України. З 26.03.2018 позивач не перебував на території України.

Тімашев ОСОБА_28 , з 12.12.2013 по 09.02.2015 навчався в Тернопільському національному технічному університеті імені Івана Пулюя за спеціальністю «Менеджмент», що підтверджується довідкою №2/28-1867 від 30.07.2018, виданої Тернопільським національним технічним університетом імені Івана Пулюя.

Судом встановлено, що протягом 2017-2019 років малолітні діти ОСОБА_10 та Сеймур перебувають на території України. Тімур Олівер перебував у Бельгії у лютому 2018 році. За час проживання дітей на території України позивач проживав разом з ними, коли перебував на території України. З березня 2018 року позивач не перебуває на території України і здійснює спілкування з дітьми по засобам зв`язку. Доказів про неможливість прибуття ОСОБА_29 на територію України позивач не подав.

Відповідач ОСОБА_2 за період з 2017 2019 років здійснює догляд за дітьми, включаючи спільні відпочинки за межами території України. Також піклується про дітей батьки та сестра ОСОБА_2 .

Як вбачається здовідки № 150/2018 від 20 червня 2018 року про реєстрацію особи громадянином України ОСОБА_10 є громадянином України з 08 березня 2012 року, тобто з моменту народження.

Відповідно до довідки № 129/2018 від 11 травня 2018 року про реєстрацію особи громадянином України, видана ОСОБА_25 є громадянином України з 18 ІНФОРМАЦІЯ_6 року ІНФОРМАЦІЯ_9 , тобто з моменту народження.

Довідкою, виданою дочірнім підприємством «Авторитет Плюс» приватного підприємства «Східний Масив» від 19.07.2018 № 19-07-18-2, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в тому, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 06.10.1990. ОСОБА_30 ОСОБА_26 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , проживає за даною адресою з 15.06.2012 з матір`ю ОСОБА_2 по теперішній час. ОСОБА_31 - ІНФОРМАЦІЯ_12 проживає за адресою з 18.12.2016 з матір`ю ОСОБА_2 по теперішній час.

Згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_26 та ОСОБА_25 від 07.12.2018, зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , з 07 грудня 2018 року. Разом із дітьми зареєстрована також відповідачка, що стверджується копією будинкової книги. Власником даного житла є - ОСОБА_2 , що стверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Таким чином, діти ОСОБА_26 та ОСОБА_25 зареєстровані та проживають в АДРЕСА_3 , вказане житло є власність ОСОБА_2

За час проживання в Україні, мати ОСОБА_2 створила усі необхідні умови для всебічного та повноцінного розвитку дітей, про це свідчить відвідуваннями дітьми дошкільних та шкільних навчальних закладів, різноманітних гуртків, здійснення медичного догляду.

Зокрема, з червня 2015 року ОСОБА_26 займається 2 (два) рази на тиждень гімнастикою у Центрі здорового розвитку Fit Kid, активно приймає участь у щомісячних нормативах, які запроваджені Центром, окрім того, був учасником Ярмарки спорту», де були представлені різноманітні оздоровчі клуби м. Тернополя та області, що стверджується довідкою від 24.07.2018.

Окрім цього, ОСОБА_26 займався у комунальному закладі Тернопільської міської ради «Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа №2 ім. Ю.Горайського» на відділенні спортивної гімнастики (оздоровча група) з вересня 2015 року по червень 2017 року; та відділення плавання з вересня 2017 року по грудень 2018 року, що стверджується копіями довідки від 06.03.2019 року № 6, характеристикою та грамотою.

З 02 жовтня 2017 року по 30 квітня 2018 року ОСОБА_26 відвідував підготовчу школу для майбутніх першокласників на базі ТСШ № 3, що стверджується копією довідки від 13.07.2018р. № 347.

Також ОСОБА_7 регулярно відвідує заняття по вокалу та активно приймає участь у заходах «Вокальної студії Адель», що стверджується копією довідки від 02.03.2019.

На сьогоднішній день ОСОБА_26 навчається в 1-Б класі Тернопільської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 3 з поглибленим вивченням іноземних мов Тернопільської міської ради Тернопільської області, що стверджується копією довідки від 26.02.2019 №02-13/21.

З характеристики зі школи вбачається, що за період навчання з вересня 2018 року по березень 2019 року, дитина швидко адаптувалася до навчання в школі, почуває себе комфортно в учнівському колективі, з перших днів навчання в школі знайшов спільну мову з учнями класу, має багато друзів. Вихованням сина займається мати, дідусь та бабуся, які відвідують загальношкільні та класні збори, беруть активну участь у громадському житті школи та класу.

Згідно довідок № 15 від 06.07.2018 та №5 від 26.02.2019, виданої Приватним навчальним закладом «Еліт» ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , зачислений в червні 2015 року та регулярно відвідує даний заклад, бере активну участь у дошкільних заходах та культурному житті закладу, пізніше був зачислений з 01.08.2018.

Окрім цього, згідно довідок від 07.03.2019, виданих поліклінічним відділенням Тернопільської міської дитячої комунальної лікарні діти - ОСОБА_26 та ОСОБА_25 знаходяться на обліку в лікаря-педіатра педіатричного відділення №1.

Відповідно до довідки від 30.08.2018 року, виданої ФОП ОСОБА_32 ОСОБА_26 регулярно спостерігається на огляді у лікаря-стоматолога. Проведено санацію та регулярно проводиться професійна гігієна ротової порожнини.

Згідно висновку №18/04-19 експертного дослідження від 10.04.2019, проведеного спеціалістом психологом Центру психологічної експертизи Інституту аналітичних досліджень і сучасної освіти центру психологічної експертизи вбачається, що соціально-підтримуюче оточення для ОСОБА_26 та ОСОБА_33 утворюють їх матір ОСОБА_2 , її батьки, сестра та вони самі стосовно одне одного. Існує серйозний ризик того, що зміна місця проживання дітей ОСОБА_26 та ОСОБА_33 на країну проживання їх батька ОСОБА_34 , (Королівство Бельгія), спричинить для них психічну шкоду, завадить їх нормальному фізичному та психічному розвитку.

Відповідно до акта обстеження умов проживання від 11 квітня 2019 року, складеного Службою у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, проведено обстеження житла ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 ; умови проживання відповідають нормі, квартира з усіма комунальними зручностями, сучасно мебльована та оснащена побутовою технікою; для виховання дітей створено такі умови: повністю оснащена для проживання, розвитку та відпочинку окрема ізольована кімната із сучасним ремонтом, у кімнаті розміщено окреме ліжко. Сеймур в окремій кімнаті з матір`ю.

Таким чином, мати ОСОБА_2 створила для дітей усі необхідні умови для їх проживання, виховання та розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі.

Про належне виховання та навчання дітей було підтверджено показаннями свідків ОСОБА_35 , яка є вчителем французької мови та ОСОБА_36 , яка є вихователем у приватному навчальному закладі.

ОСОБА_2 за час проживання в Україні має власне житло, постійну місце роботи та джерело доходу, що свідчить про наявність в неї засобів в Україні для створення належних умов для розвитку та виховання дітей ОСОБА_26 та ОСОБА_33 .

Так, ОСОБА_2 навчалася в інтернатурі зі спеціальності «Акушерство та гінекологія» з 01.08.2010 по 30.06.2013 на контрактній основі, що стверджується довідкою №11/2/3693 від 14.08.2018, виданої ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України».

Як вбачається з довідки № 1 від 26.02.2019, виданої ОСОБА_2 про те, що вона дійсно з 01.11.2016 року і по даний час працює на посаді директора ТОВ «Клініка професора ОСОБА_37 Хміля» за сумісництвом.

Також ОСОБА_2 працює в ТОВ «Клініка професора ОСОБА_38 » на посаді лікаря акушер гінеколога, що підтверджується довідкою №1 від 07.03.2019.

Як вбачається з довідки № 3 від 26.02.2019, виданої ОСОБА_2 , про те, що вона дійсно з 01.11.2016 і по даний час працює на посаді директора ТОВ «СІНЕРДЖІЯ ФАРМ» за сумісництвом.

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, з 21.07.2011 року ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа - підприємець.

Окрім цього, згідно довідки від 26.02.2019 № 61, ОСОБА_2 , працює в ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет ім.. і ЯІ Горбачевського МОЗ України» на посаді асистента кафедри акушерства та гінекології №1 п даний час.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.03.2019, справа №607/14601/18, розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_39 , зареєстрований 27.05.2011 у ОСОБА_40 , Королівство Данія.

Згідно акту виписки з реєстру населення від 30.04.2019, ОСОБА_2 виписана з реєстру Комуни Сен- ОСОБА_41 для реєстрації за АДРЕСА_3 .

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульовані положеннями Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 11 січня 2006 року, яка набула чинності у відносинах між Україною та Королівством Бельгія з 01 липня 2007 року, тобто до моменту початку утримування дітей на території України.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналась згідно з Законом України від 11 січня 2006 року № 3303 (далі - Конвенція 1980 року, Гаазька конвенція), переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом частини другої статті 3 Конвенції 1980 року права піклування, про які йдеться в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Підстави виникнення правового зв`язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала.

Право піклування в контексті Конвенції 1980 року охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає.

Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулася із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції 1980 року.

Відповідно до статті 12 Конвенції 1980 року, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Таким чином, виходячи зі змісту Конвенції 1980 року, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частина перша статті 3); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частина перша статті 3); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частина перша статті 3).

Разом із тим, частиною другою статті 12, частинами першою та другою статті 13 та статтею 20 Конвенції 1980 року визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (пункт «а» частина перша статті 13); заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (пункт «а» частина перша статті 13); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт «b» частина перша статті 13); з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (частина друга статті 12); чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (стаття 3).

Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція 1980 року покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини.

У Конвенції 1980 року міститься вичерпний перелік обставин, за наявності яких, якщо минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, суд, незважаючи на вищевказані положення частини першої статті 12, має право відмовити в поверненні дитини до постійного місця проживання: якщо у заявника на момент переміщення або утримання відсутнє право піклування стосовно дитини, яке виникло на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави, або якщо таке право піклування не порушене (стаття 3); або особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування (пункт «а» частини першої статті 13); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт «b» частини першої статті 13); якщо дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (частина друга статті 13); якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20).

Розглядаючи обставини, про які йдеться у статті 13 Конвенції 1980 року, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, надану центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини.

При цьому відповідно до статті 19 Конвенції 1980 року ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції щодо повернення дитини не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування.

У постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-58цс14 викладений висновок щодо застосування статей 3, 12, 13, 20 Конвенції 1980 року за аналогічних обставин справи.

Верховний Суд України зазначив, що, вирішуючи питання повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією 1980 року, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції 1980 року). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) винятків, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції 1980 року, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави. Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.

За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини утримання може бути визнано незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини або в разі знаходження дитини в іншій країні без визначених строків за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди відповідно до статті 3, частини першої статті 12 Конвенції 1980 року повинні насамперед встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою.

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 являється батьками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які народилися в Королівстві Бельгії. Після народження діти проживали в Королівстві Бельгія.

На підставі домовленості між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 діти приїхали до України, де проживають на даний час і забезпеченні усім необхідним.

Таким чином, переміщення дітей з Короліства Бельгії до України відбулось у законний спосіб.

На даний час відповідач не має наміру повертатися до постійного місця проживання в Короліство ОСОБА_9 .

Рішенням, винесене заочно 29 червня 2018 року 102 палатою Франкомовного суду першої інстанції Брюсселя, суд у справах сім`ї, яким прийнято право на те, що батьківські права щодо спільних дітей та управління їхнім майном, здійснюється виключно паном Тімашевим Даміром; постійне та єдине місце проживання спільних дітей доручено пану ОСОБА_27 .

Враховуючи вищевказане судове рішення Франкомовного суду першої інстанції Брюсселя свідчать про прагнення ОСОБА_29 до здійснення піклування і реалізацію своїх батьківських прав.

При цьому, відповідач ОСОБА_2 не довела, що ОСОБА_5 знав про відсутність у неї наміру повертатися до Королівства Бельгії і про бажання змінити місце постійного проживання їх дітей та погоджувався на це.

У такому разі утримання дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, без згоди іншого з батьків є незаконним, оскільки така дія порушує права іншого з батьків.

Таким чином, враховуючи, що діти не досягли 16 років, що їх постійним місцем проживання до переміщення було Королівство Бельгії, до якої вони не були повернуті, а також відсутність згоди батька на її подальше перебування в Україні, має місце незаконне утримування дитини в контексті ст. 3 Гаазької конвенції.

Мотивуючи необхідність відмовити батьку у вимозі щодо повернення дитини, відповідач наполягала на тому, що існує серйозний ризик заподіяння дітям фізичної або психічної шкоди та створення нестерпної обстановки, а також те, що малолітні діти вже прижилася у новому середовищі, для них створені необхідні умови для проживання, діти відвідують навчальні заклади, мають медичне та побутове забезпечення і проживають в Україні вже більше року.

У справі не надано жодних доказів того, що повернення дитини до держави її постійного місця проживання - країни походження, поставить під загрозу заподіяння дитині психічної шкоди або створення нестерпної обстановки, як на тому наголошує відповідач.

Таким чином, посилання щодо існування реального серйозного ризику створення нетерпимої обстановки для дитини з боку позивача в країні повернення є вірогідними твердженнями, тобто припущенням, на яких не може ґрунтуватись судове рішення. Також відсутні підстави стверджувати малолітні діти вже прижилася у новому середовищі.

Враховуючи вказані обставини та розуміючи чутливість правовідносин, які є предметом спору у цій справі, суд приходить до висновку, що повернення дітей за місцем її постійного проживання до Королівства Бельгії відповідатиме інтересам дітей, оскільки негативні наслідки не є доведеними.

При цьому обом батькам, враховуючи інтереси дитини та інтереси їх самих, доцільно обопільно здійснювати права піклування дитиною та дійти певної домовленості щодо цього.

Таким чином, наявні всі умови, визначені у статтях 3. 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких Держава, на території якої утримується дитина, зобов`язана повернути дитину в державу її постійного проживання, зокрема: дії, що порушують права Позивача, відбулися після набуття чинності Конвенцією 1980 року у відносинах між двома державами; діти, про яку йде мова, не досягли 16-річного віку; чинність Конвенції 1980 року у відносинах між двома державами; Кооролівство Бельгія є державою, в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування про дитину, у тому числі визначення її місця проживання; дії щодо утримування дитини за кордоном порушують права піклування одного з батьків, адже батьківські повноваження належать обом батькам, а Позивач не давав згоди на зміну місця проживання дитини, тобто його права та інтереси порушені внаслідок утримування дитини в Україні.

Судових рішень, або інших домовленостей щодо зазначених питань, зафіксованих у договорі або іншому документі, оформленому у письмовій формі у встановленому порядку, між Позивачем і Відповідачем, немає.

Інші доводи та міркування відповідача суд не приймає до уваги.

За таких обставин, суд вважає, що права та інтереси позивача були порушенні відповідачем,і вказані порушенні права та інтереси підлягають захисту судом і слід визнати незаконним утримання ОСОБА_2 на території України малолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , повернути малолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_4 до Королівства Бельгії, як країни походження. У випадку невиконання судового рішення у добровільному порядку зобов`язати ОСОБА_2 передати малолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батькові ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , для забезпечення повернення дитини на територію Королівства Бельгії. Витрати, пов`язані з поверненням дитини до Королівства Бельгії, покласти на позивача.

Щодо допущення рішення суду до негайного виконання у частині повернення дітей до Королівства Бельгії, суд вважає, слід відмовити за безпідставність, оскільки стаття 430 ЦПК України, не передбачає таких підстав. Також суд зазначає, що діти перебувають на території України більше одного року.

На підставі наведеного, керуючись статтями 2, 4, 5, 10- 13, 76-82, 89, 141, 258-268, 273, 352-355 ЦПК України, ст.ст. 9, 124 Конституції України, ст.ст. 3, 6, 7, 11, 14, 16, 19, 23, 30 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, Закону України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», ст.ст. 15 і 19 Закону України «Про міжнародні договори України», суд, -

У Х В А Л И В :

Задовольнити позов Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , треті особи на стороні відповідача, які не заявлять самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради, Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про забезпечення повернення малолітніх дітей до Королівства Бельгії.

Визнати незаконним утримання ОСОБА_2 на території України малолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , повернути малолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_4 до Королівства Бельгії, як країни походження.

У випадку невиконання судового рішення у добровільному порядку зобов`язати ОСОБА_2 передати малолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батькові ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , для забезпечення повернення дитини на територію Королівства Бельгії.

Витрати, пов`язані з поверненням дитини до Королівства Бельгії, покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_5 , громадянин Бельгії, місце проживання: АДРЕСА_4 .

Головне територіальне управління юстиції у Тернопільській області, місцезнаходження: вул. Грушевського, 8, м. Тернопіль, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 34905804.

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Треті особи: Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, місцезнаходження: бульвар Т. Шевченка, буд. 1, м. Тернопіль.

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради, місцезнаходження: вул. Листопадова, 5, м. Тернопіль.

Повний текст рішення суду складено та підписано 14 червня 2019 року.

Головуючий суддяО. М. Вийванко