Постанова

Іменем України

20 червня 2019 року

місто Київ

справа № 569/4822/17

провадження № 61-31577св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 25 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Гордійчука С. О., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у березні 2017 року звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача у порядку регресу 170 000, 00 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 21 березня 2005 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком

(далі - «Промінвестбанк», банк) як іпотекодержателем та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 як іпотекодавцями укладений іпотечний договір № 222/05, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , вартість якої, за взаємною згодою сторін договору, оцінено у 170 000, 00 грн. Зазначеним договором забезпечувалися вимоги банку, що випливали з договору про іпотечний кредит від 21 березня 2005 року № 221/05, укладеного між банком та ОСОБА_2 , за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язаний в порядку, передбаченому договором про іпотечний кредит, повернути банку до 20 березня 2015 року кредит у розмірі 18 800, 00 дол. США, проценти за користування ним у розмірі 12, 00 % річних та інші передбачені договором платежі. Договір про іпотечний кредит від 21 березня 2005 року № 221/05 укладений з метою забезпечення договору купівлі-продажу квартири від 10 березня 2005 року, згідно з яким вартість квартири за адресою: АДРЕСА_2 , становила 204 742, 00 грн. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договором про іпотечний кредит від 21 березня 2005 року № 221/05 та з метою збереження квартири, що була предметом іпотеки за іпотечним договором, позивач у рахунок погашення платежів відповідача за договором про іпотечний кредит перерахував за ОСОБА_2 170 000, 00 грн, що підтверджується розпорядженням від 30 липня 2010 року.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач поданий позов визнав, вважав його обґрунтованим та просив його задовольнити.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у порядку регресу 170 000, 00 грн, вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що на підтвердження наведених позивачем обставин, які визнані відповідачем, позивачем надано суду належні, допустимі та достатні докази, а визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права інших осіб.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 25 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази виникнення у ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 заявленої в позові регресної вимоги. ОСОБА_1 у зазначених правовідносинах виступав майновим поручителем перед банком за іпотечним договором, однак своїм майном за порушення умов кредитного договору позичальником ОСОБА_2 перед банком він не відповідав. Звернення стягнення на іпотечну квартиру не проводилось та вона не відчужувалась на користь банку. Крім того, з матеріалів справи неможливо встановити існування самого факту порушення позичальником умов кредитного договору та настання його цивільно-правової відповідальності чи іпотекодавця. Отже, оскільки ОСОБА_1 не виконував будь-яких зобов`язань перед банком за ОСОБА_2 , що виникли з укладеного іпотечного договору, то в нього й не могло виникнути заявленої в позові права регресної вимоги. Долучена на підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 довідка про рахунок не є платіжним документом, а є внутрішньобанківським документом, не містить його даних, коду й не підтверджує сплату ОСОБА_1 перед банком залишку за кредитом за ОСОБА_2 у сумі 170 000, 00 грн.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листопаді 2017 року із застосуванням засобів поштового зв`язку, ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення частин першої, другої статті 556 ЦК України, оскільки до нього як до майнового поручителя перейшло право регресної вимоги до відповідача внаслідок виконання ним зобов`язань перед банком за іпотечним договором на суму 170 000, 00 грн, що підтверджується довідкою про рахунок. Також посилався на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-466цс15.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

21 березня 2005 року між Промінвестбанком, як іпотекодержателем, та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 як іпотекодавцями укладений іпотечний договір № 222/05, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , вартість якої, за взаємною згодою сторін договору, оцінено у 170 000, 00 грн.

Зазначеним іпотечним договором забезпечувалися вимоги банку, що випливали з договору про іпотечний кредит від 21 березня 2005 року № 221/05, укладеного між банком та ОСОБА_2 , за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язаний в порядку, передбаченому договором про іпотечний кредит, повернути банку до 20 березня 2015 року кредит у розмірі 18 800, 00 дол. США, проценти за користування ним у розмірі 12, 00 % річних та інші передбачені договором платежі.

Договір про іпотечний кредит від 21 березня 2005 року № 221/05 укладений з метою забезпечення договору купівлі-продажу квартири від 10 березня 2005 року, згідно з яким вартість квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що набувалася відповідачем, становила 204 742, 00 грн.

Як наполягав позивач, згідно з довідкою про рахунок від 30 червня 2010 року ОСОБА_2 здійснив платіж на користь ПАТ «Промінвестбанк» задля списання забезпечення за договором іпотеки в сумі 170 000, 00 грн. Відповідно до вимоги від 01 березня 2017 року ОСОБА_1 просив ОСОБА_2 повернути йому у строк до 15 березня 2017 року грошові кошти у розмірі 170 000, 00 грн.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання, а кредитор після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника.

Правовий аналіз частин першої та другої статті 556 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наслідки, передбачені в цій нормі, настають у разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов`язання.

З огляду на наведені положення Закону та встановивши, що ОСОБА_1 у зазначених правовідносинах виступав майновим поручителем саме на підставі договору іпотеки, своїм майном за порушення умов кредитного договору не задовольнив вимоги банку, апеляційний суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів та відповідає вимогам статей 212, 213-215, 303, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд неналежним чином оцінив довідку про рахунок від 30 червня 2010 року, фактично зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги щодо неоднакового застосування норм матеріального права із посиланням на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 23 вересня 2015 року у

справі № 6-466цс15, є необґрунтованими, оскільки у зазначеній справі спір розглянутий за інших фактичних обставин та стосується відповідальності поручителя за договором поруки. А отже, у наведеній правовій позиції відсутня правова позиція, обов`язкова для суду під час розгляду цієї справи.

Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 25 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко