Справа № 529/637/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2019 року Диканський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Гвоздика А. Є.

при секретарі Бурлига Н. Л., та ОСОБА_1,

з участю представника позивача , адвоката ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та його представника адвоката ОСОБА_5,-

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Диканька цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та поділ спільної сумісної власності подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Вказуючи на те, що під час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано легковий автомобіль НОМЕР_1, який був зареєстрований за відповідачем ОСОБА_4 але, з метою ухилення спільного поділу майна, ще за час шлюбу, без відома дружини вказаний автомобіль було продано матері цього відповідача - відповідачці ОСОБА_7 У зв'язку з цим позивачка просить суд визнати договір купівлі-продажу від 01. 07. 2017 року автомобіля недійсним з подальшим здійсненням поділу цього легкового авто, виділивши у особисту власність ОСОБА_4 та стягнувши з відповідача ОСОБА_4 на її користь 70 944 грн. 50 коп. компенсації вартості легкового авто.

В судовому представники позивача позовні вимоги позивача підтримали та при цьому надали до суду відповідь на відзив відповідачів в якому вказують, що доводи відповідача стосовно того, що спірний автомобіль він купив самостійні на кошти від продажу інших автомобілів, які належали саме тільки йому не відповідають дійсності та є хибними і не підтверджені жодним належним та допустимим доказом.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник в судовому засіданні позов позивача не визнали та при цьому вказали, що до шлюбу з позивачем, близько у 1998 році відповідач ОСОБА_4 придбав за особисті кошти автомобіль марки ВАЗ-2108, який приблизно у 2004 році продав за гривні, що в еквіваленті на той час становило 3 500 доларів США. Цього ж року відповідач ОСОБА_4 придбав інший автомобіль марки Фольцваген Джетта за особисті кошти. Потім, близько у 2007 році він продав вказаний автомобіль за 3500 доларів США та приблизно у 2010 році за ці ж кошти він придбав автомобіль марки Шевролет Авео. Вподальшому у 2015 році відповідач ОСОБА_4 продав вказаний автомобіль за 6000 доларів США та за ці кошти придбав автомобіль НОМЕР_1. Тому, оскільки він являється власником цього автомобіля продав його на законних підставах своїй матері відповідачці ОСОБА_7

Крім цього, відповідач ОСОБА_4 та його представник заперечували проти відповіді на відзив в обґрунтування якого вказали, що твердження позивачки та її представника з приводу того, що за продажу у 2007 році автомобіля марки Фольцваген Джетта були використані на ремонт спільної квартири, яка розташована в АДРЕСА_1, на придбання меблів та побутової техніки, а автомобілі марки Шевролет Авео та Шевролет Епіка в подальшому були придбані за спільні кошти подружжя є безпідставними. Так, відповідач вищевказану квартиру отримав від своєї роботи приблизно в кінці літа на початку осені 2005 року. Кошти на її ремонт та придбання меблів і побутової техніки він брав у кредит 15. 08. 2005 року в Диканському відділенні АТ ОСОБА_8 Аваль в сумі 7 000 грн. та 25. 10. 2006 року в АКБ Укрсоцбанк кредитною карткою, по якій 24. 11. 2008 року збільшив ліміт до суми 11 700 грн.

Відповідач ОСОБА_7, яка має вік 72 роки, в судове засідання на розгляд справи по суті, через стан свого здоров"я та похилий вік повторно не з'явилася, але на адресу суду надіслала письмовий відзив на позовну заяву з проханням розгляду справи у її відсутність. В своєму письмовому відзиві на позовну заяву позивача ОСОБА_6 позовні вимоги останньої не визнає. Свої заперечення мотивує тим, що що її син ОСОБА_4 до шлюбу з позивачем вже мав автомобіль ВАЗ 2108, який продав та виручені ним кошти придбавав інші автомобілі покрашеної якості та остаточно під час шлюбу з позивачем придбав автомобіль НОМЕР_1. При цьому вона не заперечує факту придбання у сина, відповідача по справі ОСОБА_4 01.07.2017 року спірного автомобіля для власних потреб, так як має водійське посвідчення. Розуміє що автомобіль є не подільною річчю і компенсація за нього частину може бути отримана лише за згодою одного із подружжя на отримання грошових компенсації та попереднього внесення другим з подружжям відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Щодо позовної вимоги позивача про визнання договору купівлі продажу автомобіля НОМЕР_2 від 01.07.2017 року недійсним, відповідач ОСОБА_9 зазначила, що при укладанні договору купівлі-продажу з її боку, так і збоку її сина ОСОБА_4 ніякої недобросовісності не було, при цьому будь-яких належних та допустимих доказів, що підтверджують дане твердження, суду надано не було. Також, цим відповідачем, суду не було надано доказів, що оплати коштів за придбаний автомобіля у продавця, відповідача ОСОБА_4 як це вимагає чинене законодавство. За вказаних обставин розгляд справи по суті було проведено без участі відповідача ОСОБА_7, на підставі наявних в справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення у судовому засіданні представника позивача, відповідача ОСОБА_6, його представника, пояснення свідків, як з боку позивача так і збоку відповідача, вивчивши письмовий відзив на позов відповідача ОСОБА_7 оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 лютого 2000 року. Від цього шлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_10

Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 30 серпня 2017 року за ініціативою відповідача по справі ОСОБА_4 шлюб між ним та позивачем по справі ОСОБА_4 було розірвано, коли остання перебувала на заробітках за кордоном, що було з'ясовано під час розгляду справи, та підтверджується ксерокопією закордонного паспорта позивача ( а. с. № 22).

З матеріалів справи та пояснень в суді свідків ОСОБА_11, ОСОБА_3 та ОСОБА_12 судом встановлено, що сторонами під час шлюбу було придбано автомобіль НОМЕР_3, який був зареєстрований за відповідачем ОСОБА_4

Цей факт підтверджується відомостями, наданих суду регіональним сервісним центром в Полтавській області 28. 08. 2018 року, спірний автомобіль марки CHEVROLET EPICA зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі довідки-рахунок №ВІА998974 від 18. 07. 2015 року (а. с. № 118).

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу 5346/2017/521493 від 01. 07. 2017 року ОСОБА_4 як продавець продав належний йому спірний автомобіль марки CHEVROLET EPICA своїй матері відповідачу ОСОБА_7 за 49 000 грн. (а.с. № 137). Після укладення вказаного договору відповідач продовжує постійно користуватися зазначеним автомобілем як і раніше, що підтвердили в судовому засіданні свідки і даного факту не заперечував в суді і сам відповідач ОСОБА_4

Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч.ч. 2, 3 ст. 65 СК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України).

Таким чином, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частини вартості майна, яке відчужено в період зареєстрованого шлюбу між ними у тому випадку, зокрема якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби.

Відповідно до приписів ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Вказане узгоджується із роз'ясненнями, викладеними у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Крім того, пунктом 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку вбачається, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 81 вказаного Кодексу встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимоги сстатті 77 ЦПК України вказують, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У судовому засіданні встановлено, що у подружжя ОСОБА_4 , які спільно проживали однією сім'єю та в користуванні з 14.07.2015 року перебував спірний автомобіль НОМЕР_1., який використовувався для поїздок всіма членами сім"ї, що в судовому засіданні не заперечувалося відповідачем ОСОБА_4, представником позивача та свідками по справі з боку позивача. Вказані свідки стверджували, що вони були вхожі в сім"ю сторін по справі і знають, що спірний автомобіль ними був придбаний за спільні кошти. За відсутності коштів для належного проживання її сім"ї, позивач виїхала на заробітки за кордон при цьому у позивача погіршилися взаємостосутки з відповідачем, так як останній став зловживати алкогольними напоями та вчиняти сварки. Про дані факти знав відповідач ОСОБА_4 та його мати, відповідач ОСОБА_13

Також, на думку суду, відповідач ОСОБА_7 достовірно знала про те, що існує спір між позивачем ОСОБА_6 та її рідним сином відповідачем ОСОБА_4 з приводу їх спільного майна, набутого за час шлюбу, зокрема, і стосовно автомобіля НОМЕР_1, бо на час укладення угоди купівлі-продажу автомобіля , невістка ОСОБА_6 з її сином не проживала. Даний факт в судовому засіданні, було підтверджено показаннями свідків з боку позивача: ОСОБА_11, ОСОБА_3 та ОСОБА_12

Вказані обставини свідчать про те, що відповідачі по справі 01.07.2017 року укладаючи спірний договір купівлі - продажу автомобіля НОМЕР_3 діяли недобросовісно відносно інтересів позивача ОСОБА_6, яка в цей час знаходилася за межами території України.

Крім цього, в цьому випадку, відчуження автомобіля було вчинено поза волевиявленням позивача ОСОБА_6, бо позивач кошти від продажу вказаного автомобіля не отримувала, дозволу на його продаж відповідачу не надавала, тому суд приходить до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсними договору купівлі-продажу автомобіля від 01. 07. 2017 року укладеного між відповідачами.

Доводи відповідача ОСОБА_4 та його представника про належність тільки йому спірного автомобіля в судовому засіданні свого підтвердження не знайшли, бо на протязі розгляду справи в суді будь-якого належного та допустимого доказу, що підтвердив цей факт надано не було.

Таким чином, автомобіль НОМЕР_1, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбаний в період сумісного шлюбу сторін.

На підставі ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11).

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Враховуючи ту обставину, спірним майном сторін по справі є неподільна річ, спірний автомобіль, тому необхідна згода одного з подружжі на отримання компенсації та попереднього внесення другим подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попередньо внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Уразі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій ( в даній справі цього не вчинено), а неподільні речі не можуть реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові 30.03.2016 у справі № 6-2811 це 15 та в інших цивільних справах.

Таким чином, враховуючи, що спірний автомобіль був набутий сторонами за час шлюбу, то він є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та є неподільною річчю, тому суд приходить до висновку про його поділ між сторонами та залишення його спільній частковій власності сторін, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем та відповідачем право власності по 1/2 частині кожному спірного автомобіля НОМЕР_1, що є ідеальними частками.

При цьому суд не бере до уваги твердження відповідача та його представника, що відповідач ОСОБА_4 за рахунок зміни курсу гривні відносно американського долара, з 1998 року по 18.07.2015 року, як до одруження з позивачем ОСОБА_6 так і під час шлюбу з нею, за наявні в нього кошти, від продажу в 2004 році належного йому автомобіля ВАЗ 2108, без допомоги позивача та інших його родичів неодноразово купляв та продавав автомобілі, якими він користувалася, як особистою власністю, вважає безпідставним.

Так в підтвердження вказаного твердження відповідачем суду не було надано належних та допустимих доказів, а свідок ОСОБА_14, який приймав участь у справі з клопотанням відповідача ОСОБА_4, який в суді назвався товаришем та колегою по роботі останнього, не зміг пояснити суду порядок і кількість придбаних автомобілів, якими під час спільного проживання з позивачем в шлюбі користувався відповідач ОСОБА_4

Відповідно до ч.ч. 5,6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає це твердження позивача таким, як намагання уникнути відповідальності в частині відшкодування позивачу належної їй частки в спільному майні подружжя, нажито спільно під час шлюбу, а тому до уваги це твердження не бере.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Частиною 7 ст. 158 ЦПК України передбачено, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев'яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Оскільки, у вказаному провадженні з метою забезпечення позову ухвалою від 21. 08. 2018 року було накладено арешт на транспортний засіб - автомобіль марки Сhevrolet Еріса, державний номерний знак НОМЕР_4, № кузова KLJLF69KE88114160, колір чорний, 2008 року виробництва до вирішення судом спору по суті, то вказаний захід забезпечення позову підлягає скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 57, 60, 63, 65, 71, 76, 77 СК України, ст. ст. 183, 365, 368, 369, 370, 372 ЦК України, ст. ст. 7, 8, 76, 81, 83, 89, 141, 158, 258, 259, 263-268 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_6, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_5 до ОСОБА_4, який проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_6, ОСОБА_7, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_7, про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та поділ спільної сумісної власності подружжя, задоволити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 01. 07. 2017 року легкового автомобіля НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_8, колір чорний, 2008 року виробництва, укладеного в Територіальному сервісному центрі № НОМЕР_9 МВС в Полтавській області, що знаходиться в с. Бутенки Кобиляцького району Полтавської області, між ОСОБА_4 та ОСОБА_7.

Визнати за ОСОБА_6 право спільної часткової власності на 1/2 частину автомобіля НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_8, колір чорний, 2008 року виробництва.

Залишити за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на 1/2 частину автомобіля НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_8, колір чорний, 2008 року виробництва.

Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Диканського районного суду Полтавської області від 21 серпня 2018 року, у вигляді арешту на автомобіль НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_8, колір чорний, 2008 року виробництва.

Стягнути пропорційно з ОСОБА_4 та ОСОБА_7 судовий збір який був сплачений за подання позовної заяви в сумі 1767 (одна тисяча сімсот шістдесят сім) грн. 40 коп., що становить по 883 грн. 70 коп., з кожного.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили через 30 днів з дня його проголошення, якщо на нього не буде подана апеляційна скарга учасниками справи.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Головуючий: