Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05 червня 2019 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Орєхова О. І. ,

за участі секретаря - Сокур О. В.,

позивачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному проваджені в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності та усунення перешкод у користуванні квартирою, -

В С Т А Н О В И В :

16.11.2018 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності та усунення перешкод у користуванні квартирою, посилаючись на наступні обставини.

Згідно з Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.11.2018 року позивач 1. ОСОБА_1 , та позивач 2. ОСОБА_2 є власниками 2/5 частини квартири АДРЕСА_1 , по 1/5 частини кожен відповідно.

Згідно із технічним паспортом загальна площа вказаної квартири становить 53.1 кв.м., житлова площа 29,6 кв.м.

Власниками інших частин згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 13.11.2018 року є відповідач 1. ОСОБА_3 , відповідач 2. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , кожному з яких належить по 1/5 частини відповідно.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 11.05.2017 року складено відповідний актовий запис № 764 у Білоцерківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області. У відповідності до заповіту, складеного ОСОБА_6 , спадкоємицею її частки стала ОСОБА_3 .

Право власності позивачів підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.11.2018 р. (номер інформаційної довідки 145204428 ).

01.01.2018р. позивач 1 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_7 намагалися відвідати відповідачів за адресою вказаної квартири. Ціллю візиту був намір домовитися з відповідачами щодо здійснення права володіння, розпорядження та користування спільною частковою власністю, а саме квартирою АДРЕСА_1 . Позивачу 1 було в грубій та зухвалій формі відмовлено відповідачем 1 у доступі до квартири, до того ж її чоловік, ОСОБА_8 , наніс тілесні ушкодження ОСОБА_7 .

Між ними, як співвласниками цього майна, вникають непорозуміння та суперечки, домовитися з відповідачами про спільне користування, утримання та збереження цього майна і укладення угоди про спосіб виділення в натурі його частки із сумісного спільного володіння не є можливим, оскільки відповідачі відмовляються від цивілізованого діалогу.

Відповідачі перешкоджають доступу до квартири, яка законно на правах спільної часткової власності належить також і позивачам, тим самим порушуючи вимоги статті 358 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, вони змушені звернутися до суду за захистом свого порушеного права, а саме усунення перешкод у здійсненні права користування нерухомим майном та виділення його частки в натурі.

Просили суд прийняти дану позовну заяву до розгляду, виділити в натурі позивачам у власність частку спільного майна, квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 53.1 кв.м., відповідно до їх часток, усунути перешкоди з боку відповідачів у користуванні квартирою будинку АДРЕСА_2 та стягнути судовий збір ( а. с. 3-6 ).

Ухвалою судді від 22.12.2018 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження ( а. с. 23-24 ).

24.01.2019 року відповідач ОСОБА_3 надала до суду відзив на позов, в якому просила відмовити в задоволенні позов, оскільки виділ квартири в натурі в багатоповерховому будинку технічно не можливий. Тим більш, що висновку експерта про зворотне в матеріалах справи не має. Що ж стосовно другої вимоги, а саме про усунення перешкод у користуванні квартирою, то дані вимоги є безпідставними і не підтверджуються належними та допустимими доказами ( а. с. 49 ).

Ухвалою суду від 05.03.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду ( а. с.58-59 ).

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кожний окремо підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просили вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник - адвокат Шевчук Ю.І. заперечували проти позовних вимог позивачів та просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, оскільки виділ квартири в натурі в багатоповерховому будинку технічно не можливий. До того ж, висновку експерта про зворотне позивачами не надано. Щодо усунення перешкод у користуванні квартирою, то з боку позивачів не надано жодного доказу того, що останнім чиняться перешкоди.

Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших

Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.

Згідно з Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.11.2018 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками 2/5 частини квартири АДРЕСА_1 , по 1/5 частини кожен відповідно.

Згідно із технічним паспортом загальна площа вказаної квартири становить 53.1 кв.м., житлова площа 29,6 кв.м.

Власниками інших частин згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 13.11.2018 року є відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , кожному з яких належить по 1/5 частини відповідно ( а. с. 7-9 ).

Встановлено, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 11.05.2017 року складено відповідний актовий запис № 764 у Білоцерківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області ( а. с. 14 ) та у відповідності до заповіту, складеного ОСОБА_6 , спадкоємицею її частки стала ОСОБА_3 .

Позивачі вертаючись до суду з позовними вимогами просять суд винести судове рішення, яким усунути перешкоди у здійсненні права користування нерухомим майном та зробити його виділення його частки в натурі.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Стаття 316 ЦК України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до вимог статті 364 ЦК України, співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» у редакції від 25.05.1998, при вирішенні справ про виділ у натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам слід мати на увазі, що це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділена відокремлена частина будинку із самостійним виходом (квартира). Виходячи з цього, доходимо висновку, що виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

У разі виділу частки з майна, що є у спільній частковій власності, щодо особи, майно якої виділено в натурі, спільна власність припиняється, така особа набуває право власності на виділене майно, й у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Але майно, що є у спільній частковій власності, зберігається щодо інших учасників спільної власності, чиї частки не виділені зі спільного майна.

Статтями 363, 367 ЦК України передбачено, що поділ (виділ частки) майна, що є об`єктом спільної часткової власності, в натурі між співвласниками припиняє право спільної часткової власності щодо цих співвласників. Виходячи зі змісту цих норм, поділ (виділ частки) є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку самостійним виходом, що виключає можливість залишення у спільному користуванні співвласників будь-яких приміщень будинку. Під час вирішення зазначених спорів суди повинні враховувати роз`яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок». Зокрема, виходячи з положень ст. ст. 183, 367 ЦК України та роз`яснень, що містяться в п. 6 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі те, якщо при цьому можливо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

Також, як роз`яснив в своїй Постанові від 16.05.2018 року у справі №61-3510 св18 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду "Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно не можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то, з урахуванням конкретних обставин, такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику частка якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Однак, звертаючись до суду з позовними вимогами з боку позивачів не надано жодного належного та допустимого доказу технічної можливості такого виділу в натурі частки із спільної часткової власності.

Судом роз`яснялося позивачам про можливість призначення по даній справі експертизи стосовно визначення технічної можливості виділу в натурі частки із спільної часткової власності, однак позивачі з відповідним клопотанням до суду не зверталися.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, з урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позивачами звертаючись до суду не надано жодного належного та допустимого доказу того, що дійсно є технічна можливість зробити виділ в натурі частки із спільної часткової власності квартири АДРЕСА_1 .

Тому, позовні вимоги позивачів в частині виділу в натурі частку спільного майна є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Стосовно позовним вимог позивачів в частині усунення перешкод з боку відповідачів у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , суд приходить до наступного.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), що вона здійснює відповідно до закону по своїй волі, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В судовому засіданні не знайшло свого підтвердження того факту, що з боку відповідачів чиняться перешкоди, а позивачами не надано жодного належного та допустимого доказу таких перешкод.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Тому, позовні вимоги позивачів в частині усунення перешкод з боку відповідачів у користуванні квартирою АДРЕСА_1 є недоведеними, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права. Викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача.

Оскільки, позовні вимоги позивачів не підлягають задоволенню, то не підлягають і стягненню з відповідачів на користь позивачів судові витрати понесені останніми при зверненні до суду.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 316, 321, 356, 358, 363, 364, 367, 383, 391 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 19, 76-83, 89, 109, 133, 141, 263-265, 273, 353, 354 ЦПК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» у редакції від 25.05.1998, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності та усунення перешкод у користуванні квартирою, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , адреса проживання: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий міським відділом № 1Білоцерківського МУГУ МВС України в Київській області 07.02.1997 року);

Позивач: ОСОБА_2 адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , адреса проживання: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код: НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Білоцерківським РВ Управління ДМС України в Київській області 20.01.2015 року );

Відповідач: ОСОБА_3 (адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 );

Відповідач: ОСОБА_5 (адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 );

Повне судове рішення складено 14 червня 2019 року.

Рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СуддяО. І. Орєхов