Справа № 359/8241/17 Головуючий 1 інстанція- Муранова-Лесів І.В.
Провадження № 22-ц/824/7414/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 червня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Мережко М.В., Кашперської Т.Ц.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який діє від свого імені та від імені підопічної недієздатної ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , Відділу примусового виконаннярішень Управління державноївиконавчої служби Головноготериторіального управління юстиціїу м.Києві, Бориспільського міськрайонного відділу Державноївиконавчої служби уКиївській області, третя особа Бориспільськийрайонний відділ УправлінняДержавної міграційної службиу Київській областіпро позбавлення правакористування житловим приміщеннямта вселення, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із вказаним позовом,який мотивували тим, що житловий будинок по АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачам ОСОБА_4 і ОСОБА_3 як спільне майно подружжя, оскільки будинок придбаний на ім`я ОСОБА_4 04 вересня 1999 року в період їх шлюбу, який зареєстровано 14 серпня 1965 року. На місці цього будинку у процесі реконструкції зведено фактично нову будівлю за кошти позивача ОСОБА_2

Вказували, що у 2016 році позивачу ОСОБА_2 стало відомо, що його мати ОСОБА_4 підписала документи на реєстрацію за цією адресою відповідача ОСОБА_1 , громадянина Ізраїлю, який у 2010-2013 роках притягувався до кримінальної відповідальності за законодавством України. Стверджують, що за зазначеною адресою відповідач ніколи не проживав - ні на момент реєстрації, ні після цього, вони як співвласники житлового будинку своєї згоди на реєстрацію відповідача в будинку не надавали, та що для здійснення реєстрації була надана неправдива інформація що свідчить про відсутність законних підстав для неї. Оскільки відповідно до діючого законодавства зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення про позбавлення права власності на житлове приміщення або права

- 2 -

користування житловим приміщенням та про виселення, просили визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Окрім того, зазначали, що в цей же період, зловживаючи правом, відповідач ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_4 розписку, за якою вона нібито взяла у нього кошти у сумі понад 6 млн. грн., отримав виконавчий лист та порушив виконавче провадження. Виконавчої службою накладено арешт на усе майно, зареєстроване на ОСОБА_4 , однак до суду не залучалися інші співвласники майна. Таким чином, арештовано і частки, які належать чоловіку позивачки ОСОБА_3 та її сину - ОСОБА_2 , який на даний час у судовому порядку захищає свої права на майно. Зазначають, що у процесі здійснення виконавчого провадження було вчинено опис нерухомого майна, зареєстрованого за ОСОБА_4 та рухомого майна, яке знаходилося всередині житлового будинку по АДРЕСА_1 та переданого на зберігання стягувачу - відповідачу ОСОБА_1 Стверджують , що допущено порушення їх майнових та житлових прав, бо їх фактично виселено із майна, яке на даний час належить їм на праві власності, хоча і перебуває під арештом. Позивачку ОСОБА_4 фактично на ліжку винесли із її будинку, погрожуючи собакою бійцівської породи. Зазначають, що на даний час житловий будинок по АДРЕСА_1 перебуває у володінні відповідача ОСОБА_1 , проте він там не живе. Будинок переданий у користування третім особам, які живуть у ньому, користуючись усім майном, підсобними приміщеннями. Також зазначають, що на даний час виконавчі дії зупинені в порядку забезпечення позову про визнання права власності на цей будинок за позивачем ОСОБА_2 На даний час судових рішень про обмеження права власності ОСОБА_4 на спірний будинок не ухвалювалося. У держаного виконавця немає повноважень на позбавлення права власності боржника до моменту реалізації з публічних торгів. Згідно ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Із положень ст.391 ЦК України вбачається, що власник майна має право на усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. У зв`язку із наведеним просили визнати відповідача ОСОБА_1 таким, що позбавлений права користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 та вселити ОСОБА_4 до вказаного будинку.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду м.Києва від 06 лютого 2019 року позов задоволено частково. Вселено ОСОБА_4 до будинку АДРЕСА_1 , у задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із таким рішенням відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині вселення ОСОБА_4 і ухвалити нове, яким у задоволенні вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, його протиправність і необгрунтованість. Скаргу мотивує тим, що вселяючи позивачку до бжитла, суд залишив поза увагою, що належний позивачці ОСОБА_4 будинок по АДРЕСА_1 площею 30,8 кв.м. було знесено і побудовано новий житловою площею 703,4 кв.м. та будинок для гостей площею 364,1 кв.м., які не уведені в експлуатацію та є об`єктами самочинного будівництва, а відтак згідно ст.346 ЦК України позивачка втратила право власності на старий будинок з огляду на його знесення і не набула права власності на нові самочинно зведені. Суд не врахував, що державним виконавцем дане нерухоме майно по АДРЕСА_1 було описане і передане йому на зберігання як стягувачу у виконавчому провадженні, а тому

- 3 -

він як відповідальна особа правомірно змінив замки, а позивачі не зверталися до нього з проханням надати ключі. Суд не врахував, що позивачка зареєстрована і мешкає по АДРЕСА_3 , а будинок по АДРЕСА_1 використовувала лише як дачу. Суд у рішенні не конкретизував до якого саме будинку по АДРЕСА_1 слід вселити позивачку.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог сторонами не оскаржується і не є предметом перегляду.

Представник позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвокат Молявко О.М. подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив вимоги про вселення ОСОБА_4 , а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Ушаков О.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати Бориспільського міськрайонного суду Київської області як незаконне.

Представник позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвокат Молявко О.М. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Решта учасників належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов частково та вселяючи позивачку ОСОБА_4 до спірного будинку по АДРЕСА_1 , суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідач ОСОБА_1 чинить позивачці перешкоди у користуванні належним їй будинком, що у свою чергу свідчить про порушення її прав як власника, передбачених ст.ст.317, 319, 321 ЦК України, які підлягають до захисту.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власник майна володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

- 4 -

Згідно ст.391 ЦК України власник майна вправі вимагати усунення будь-яких порушень його права, в т.ч. порушення прав користування та розпорядження майном, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володінням.

За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 є власником житлового будинку із надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , який придбала на підставі договору купівлі-продажу від 04 вересня 1999 року.

Житловий будинок зареєстрований за ОСОБА_4 , на праві особистої власності в Бориспільському районному бюро технічної інвентаризації 15 жовтня 1999 року.

На момент придбання будинку ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Дарницького районного суду Київської області від 10 грудня 2015 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 6370531,50 грн.

Постановою про відкриття виконавчого провадження старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві Бочковського Т.О. від 15 лютого 2016 року відкрито виконавче провадження № 50144299 на підставі виконавчого листа №753/19705/15-ц від 03 лютого 2016 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 637053,50 грн. У вказаному виконавчому провадженні доручено Бориспільському міськрайонному відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області здійснити опис та арешт майна боржника.

26 червня 2017 року керівником виконавчої групи Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Сергієнко О.М. при примусовому виконанні виконавчого листа №753/19705/15-ц від 03 лютого 2016 року було проведення опис та арешт нерухомого і рухомого майна боржника ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , про що складена постанова про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 12 вересня 2018 року, яке набрало законної сили, задоволено заяву ОСОБА_3 та визнано ОСОБА_4 недієздатною, встановлено над нею опіку та призначено ОСОБА_3 опікуном недієздатної.

Також судом встановлено, що у позивачки ОСОБА_4 , якій на праві власності належать житловий будинок і земельні ділянки по АДРЕСА_1 , з моменту опису та арешту майна, виникли перешкоди у володінні та користуванні вищезазначеним нерухомим майном, що підтверджується показаннями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_8 , яка підтвердила, що на хвіртці домоволодіння поміняні замки, і у членів їх родини відсутній доступ до подвір`я та будинку, а також частково визнано представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Ушаковим О.В. , який підтвердив факт

- 5 -

заміни замків.

За таких обставин, суд першої інстанції обгрунтовано захистив права позивачки як власника і та вселив її до належного їй на праві власності будинку.

Колегія суддів відхиляє як необгрунтовані доводи апеляційної скарги про те, що належний позивачці ОСОБА_4 будинок по АДРЕСА_1 площею 30,8 кв.м. було знесено і на його місці зведено нові об`єкти, а відтак згідно ст.346 ЦК України позивачка втратила право власності на старий будинок з огляду на його знесення і не набула права власності на нові.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.346 ЦК України право власності особи на майно припиняється у разі його знищення.

Проте відповідно до діючого законодавства нерухоме майно має встановлені законом особливості, які полягають як у спеціальному порядку набуття прав на таке майно, так і відповідному порядку припинення права власності на нерухоме майно.

Зокрема, згідно ч.2 ст.349 ЦК у разі знищення майна, права на яке підлягають державні реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Встановлено, що зміни до державного реєстру щодо права власності ОСОБА_4 на будинок по АДРЕСА_1 не вносилися.

Суд першої інстанції вірно вказав у рішенні, що докази про припинення права власності на будинок по АДРЕСА_1 не надані, як і не надане судове рішення про припинення права на будиноку зв`язку із його знищенням.

Це ж стосується доводів скарги про те, що суд у рішенні не конкретизував до якого саме будинку по АДРЕСА_1 слід вселити позивачку, оскільки суд вселив до будинку на який у позивачки у встановленому законом порядку зареєстровано право власності.

Доводи скарги про те, що зведені позивачкою нові будинку житловою площею 703,4 кв.м. та будинок для гостей площею 364,1 кв.м не уведені в експлуатацію та є об`єктами самочинного будівництва необгрунтовані.

Посилаючись на вказані обставини, відповідач всупереч положенням ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, які покладають на сторони обов`язок доведення обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, не надав доказів і такі у справі відсутні про самочинне будівництво. Зокрема відсутні будь-які висновки з цього приводу компетентних органів (інспекція ДАБК) чи притягнення ОСОБА_4 до відповідальності за самочинне будівництво.

Суд першої інстанції вірно врахував, що з долученого та виготовленого на замовлення ОСОБА_1 технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 вбачається, що дані щодо самочинного будівництва в ньому відсутні, і позивач ОСОБА_4 , як власник земельної ділянки НОМЕР_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, здійснила будівництво на підставі наданого відповідачем ОСОБА_1 паспорту на забудову садиби в сільському населеному пункті, виданого 04 квітня 2001 року головним архітектором району Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, не позбавлена права у встановленому чинним законодавством порядку ввести в експлуатацію та зареєструвати побудовані на земельній ділянці будівлі і споруди, в тому числі не позбавлена можливості у встановленому ст.376 ЦК України судовому порядку набути право власності на самочинне будівництво, якщо таке буде встановлено.

Доводи скарги про те, що суд не врахував, що державним виконавцем дане нерухоме майно по АДРЕСА_1 було описане і передане відповідачу ОСОБА_1 на

- 6 -

зберігання як стягувачу у виконавчому провадженні, а тому він як відповідальна особа правомірно змінив замки, а позивачі не зверталися до нього з проханням надати ключі необгрунтовані.

Передача описаного державним виконавцем майна на зберігання відповідачу ОСОБА_1 як стягувачу проведена відповідно до ст.59 Закону України «Про виконавче провадження». В даному випадку ОСОБА_1 який не є власником ні домоволодіння, ні земельних ділянок за вищевказаною адресою, є лише зберігачем майна, основним завданням якого є збереження, а не перешкоджання власнику у користуванні цим майном.

Суд першої інстанції вірно вказав, що поззбавлення боржника ОСОБА_4 права користування належним йому на праві власності нерухомим майном без відповідного судового рішення Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не врахував місце реєстрації позивачки, яка зареєстрована і мешкає по АДРЕСА_3 , а будинок по АДРЕСА_1 використовувала лише як дачу, безпідставні, оскільки відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, реєстрація місця проживання позивачки у м.Києві не перешкоджає їй як власнику будинку по АДРЕСА_1 користуватися ним, в тому числі проживати.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2019 року залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: