КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 752/6577/18

провадження номер № 22-ц/824/5261/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Воронової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою комунального підприємства з експлуатації та ремонту житлового фонду «Житло - сервіс», на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 грудня 2018 року у складі судді Колдіної О.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства з експлуатації та ремонту житлового фонду «Житло - сервіс» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до комунального підприємства з експлуатації та ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» (далі - КП «Житло-сервіс») про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 15 серпня 2017 року її було звільнено з посади майстра в КП «Житло-сервіс». Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18 квітня 2017 року визнано незаконними дії КП «Житло-сервіс» щодо звільнення ОСОБА_1 та поновлено її на роботі. В подальшому рішенням апеляційного суду міста Києва від 04 липня 2017 року рішення Голосіївського районного суду від 18 квітня 2017 року в частині поновлення позивача на роботі залишено без змін.

Зазначала, що відповідач, маючи можливість виконати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 квітня 2017 року, яке в частині поновлення її на роботі допущене до негайного виконання, добровільно виконати його відмовився. 19 квітня 2017 року позивач звернулась до директора КП «Житло-сервіс» з вимогою негайно виконати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 квітня 2017 року в частині поновлення її на роботі, однак відповідач її заяву не виконав. Зазначала, що 21 квітня 2017 року постановою Дарницького районного відділу державної виконаної служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - Дарницький районний відділ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві) за її завою було відкрите виконавче провадження №53808484 з примусового виконання рішення суду в частині поновлення її на роботі.

Вказувала, що відповідач знову відмовився виконати рішення суду, посилаючись на оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. Однак після ухвалення рішення апеляційного суду міста Києва від 04 липня 2017 року, відповідач рішення суду все одно не виконав. За невиконання вимог державного виконавця щодо виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі постановами державного виконавця від 17 липня 2017 року та від 07 серпня 2017 року був накладений штраф, а в подальшому 05 грудня 2017 року направлено подання про порушення кримінального провадження у зв`язку з невиконанням рішення суду. У зв`язку з цим було відкрито кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.382 КК України, яке внесене до реєстру досудових розслідувань 29 грудня 2017 року.

Вказує, що виданий відповідачем наказ від 31 липня 2017 року №171к про поновлення її на роботі не відповідає судовим рішення, вказаним як підстава для видання цього наказу і не поновлює її на роботі згідно чинного законодавства. Зазначала, що з вини відповідача поновлення її на роботі відбулось лише 15 березня 2018 року, про що свідчить запис за №20 у її трудовій книжці на підставі наказу відповідача від 20 жовтня 2017 року №241к. Однак вважала, що зміст вказаного наказу №241к від 20 жовтня 2017 року не відповідає змісту рішення суду, яким поновлено її на роботі, оскільки внесений запис у її трудову книжку про поновлення на роботі за рішенням суду не затверджений підписом уповноваженої особи та печаткою підприємства, чим порушено вимоги «Інструкції про порядок ведення трудової книжки працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58. Також відповідач фактично не допустив її до виконання попередніх обов`язків, так як на її робочому місці працює інший працівник. Крім того, вказувала, що в наказі від 20 жовтня 2017 року №171к відсутнє посилання на закріплення позивача за будинками відділення «Лівобережне» відповідно до наказу відповідача до її звільнення. Тому вважала, що виданий відповідачем наказ від 20 жовтня 2017 року №241к не забезпечує фактичний допуск її до роботи, оскільки на її робочому місці продовжує працювати інший працівник, а відповідач не вжив заходів щодо його звільнення чи переведення на іншу роботу.

Посилаючись на те, що відповідач умисно зволікав з виконанням рішення суду про поновлення її на роботі, вважала, що наявні передбачені ст.236 КЗпП Українипідстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення з 18 квітня 2017 року по 15 березня 2018 року, тобто, по день фактичного поновлення на посаді і допущення її до виконання посадових обов`язків.

З урахуванням наведеного, позивач просила стягнути з КП «Житло-сервіс» на свою користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 68 528 грн 25 коп.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з КП «Житло-сервіс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в сумі 68 528 грн 25 коп.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, КП «Житло-сервіс» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дав оцінки наданим відповідачем доказам про те, що ОСОБА_1 ухилялася від виконання судового рішення про поновлення на роботі, не надавала трудову книжку, навмисно не отримувала поштову кореспонденцію від відповідача, не відповідала на телефонні дзвінки та не з`являлася на робочому місці. Вказує, що наказ від 31 липня 2017 року про поновлення позивача на посаді майстра КП «Житло-сервіс» неодноразово намагалося надати для ознайомлення позивачу шляхом відправлення поштових листів на адресу позивача та шляхом телефонних дзвінків. Однак позивач навмисно не отримувала листи КП «Житло-сервіс», які повертались «за закінченням терміну зберігання». Також вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до довідки КП «Житло-сервіс» від 22 травня 2018 року та витягу із штатного розпису з 01 липня 2017 року, станом на момент поновлення ОСОБА_1 одна посадова одиниця майстра була вакантною, а тому твердження ОСОБА_1 про те, що її не було допущено до виконання трудових обов`язків, так як на її місці працювала інша особа, є безпідставними.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції, а також в доводах апеляційної скарги щодо дати поновлення її на роботі 15 березня 2018 року не надав суду доказів, що її було поновлено іншою датою. Зазначає, що відомості у наданих відповідачем актах та службових записках не відповідають дійсності. Долучений до апеляційної скарги акт від 15 березня 2018 року є сфальшованим. Вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення її позову. Просить апеляційну скаргу КП «Житло-сервіс» залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 до КП «Житло-сервіс» про скасування дисциплінарних стягнень та поновлення на роботі - задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ КП «Житло-сервіс» № 06д від 06 липня 2017 року «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 ».

Визнано незаконними дії КП «Житло-сервіс» щодо звільнення ОСОБА_1 за п.3 ст.40 КЗпП України.

Визнано незаконними дії КП «Житло-сервіс» щодо звільнення ОСОБА_1 за п.1 ст.36 КЗпП України.

Визнано незаконним та скасовано наказ КП «Житло-сервіс» №239к від 15 вересня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_1 » за систематичне невиконання обов`язків, покладених трудовим договором за п.3 ст.40 КЗпП України.

Визнано незаконним та скасовано наказ КП «Житло-сервіс» №241к від 15 вересня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_1 » за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді майстра відділення «Лівобережне» КП «Житло-Сервіс».

Зобов`язано КП «Житло-сервіс» виплатити ОСОБА_1 грошові кошти за час її тимчасової непрацездатності та поновити у черзі на отримання службового житла.

Стягнуто з КП «Житло-сервіс» на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 38 929 грн 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та виплаті їй заробітної плати за один місяць в розмірі 5 786 грн 88 коп. допущено до негайного виконання (а.с.13-21, т.1).

Рішенням апеляційного суду міста Києва від 04 липня 2017 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 квітня 2017 року в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконними дій КП «Житло-сервіс» щодо звільнення ОСОБА_1 за п.3 ст. 40 КЗпП України, визнання незаконним та скасування наказу № 239к від 15 вересня 2016 року «Про звільнення за систематичне невиконання обов`язків, покладених трудовим договором (за п.3 ст.40 КЗпП України)», зобов`язання поновити у черзі на отримання службового житла, зобов`язання виплатити ОСОБА_1 грошові кошти за час її тимчасової непрацездатності - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні цих позовних вимог - відмовлено.

В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с.22-30, т.1).

Таким чином, рішення Голосіївського районного суду місті Києва від 18 квітня 2017 року в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та виплаті їй заробітної плати, яке в цій частині допущено до негайного виконання, набрало законної сили та є чинним.

На виконання вказаного рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді майстра відділення «Лівобережне» КП «Житло-сервіс», 19 квітня 2017 року Голосіївським районним судом міста Києва видано виконавчий лист №752/16208/16.

Постановою старшого державного виконавця Дарницького районного відділу ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві від 21 квітня 2017 року відкрито виконавче провадження № 53808484 з виконання вказаного вище виконавчого листа №752/16208/16-ц.

Установлено, що КП «Житло-сервіс» не виконало негайно вказане рішення від 18 квітня 2017 року в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та виплати їй заробітної плати за один місяць в розмірі 5 786 грн 88 коп.

20 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до директора КП «Житло-сервіс» із заявою про виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 квітня 2017 року.

Листом КП «Житло-сервіс» від 15 травня 2017 року надало відповідь позивачу про те, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 квітня 2017 року в установленому законом порядку оскаржене КП «Житло-сервіс». Зважаючи на вимоги ст.223 ЦПК України обов`язок підприємства виконати рішення суду виникає після розгляду справи апеляційним судом.

Судом встановлено, що в межах виконавчого провадження № 53808484 з виконання виконавчого листа № 752/16208/16-ц про поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді майстра відділення «Лівобережне» КП «Житло-сервіс» державним виконавцем 17 липня 2017 року та 07 серпня 2017 року були винесені постанови про накладення штрафу на боржника у зв`язку з невиконанням рішення суду у встановлений державним виконавцем строк.

По справі встановлено, що наказом директора КП «Житло-сервіс» від 31 липня 2017 року №171к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » на виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 квітня 2017 року скасовано наказ від 15 вересня 2016 року № 241к «Про звільнення ОСОБА_1 » за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України з 15 вересня 2016 року; поновлено ОСОБА_1 на посаді майстра відділення «Лівобережне» з 16 вересня 2016 року та виплатити ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 38 929 грн 00 коп.

17 жовтня 2017 року на письмову заяву ОСОБА_1 КП «Житло-сервіс» надало наказ № 171к від 31 липня 2017 року, в якому вона власноручно зазначила, що цей наказ не відповідає рішенням судів, які вказані як підстава для винесення вищевказаного наказу, не поновлює її на роботі згідно чинного законодавства України.

Згідно наказу відповідача від 20 жовтня 2017 року № 241к «Про внесення змін до наказу від 31 липня 2017 року № 171к» пункт 2 наказу від 31 липня 2017 року №171к викладено у такій редакції: поновити ОСОБА_1 на посаді майстра відділення «Лівобережне» з 15 вересня 2016 року.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 березня 2018 року до трудової книжки позивача був внесений запис за №20 про те, що ОСОБА_1 поновлено на роботі на підставі наказу від 31 липня 2017 року №171к та наказу від 20 жовтня 2017 року №241к.

15 березня 2018 року позивач звернулась із заявою до КП «Житло-сервіс», в якій зазначила, що її фактично не допущено до виконання попередніх трудових обов`язків, оскільки на дільниці, яку вона обслуговувала до звільнення, працює інша особа. Також вказала, що про невиконання КП «Житло-сервіс» рішення суду свідчить відкрите виконавче провадження.

Також 19 березня 2018 року позивач звернулась із заявою до КП «Житло-сервіс», в якій просила видати наказ про закріплення її за будинками, який відповідав би закріпленню її за будинками до звільнення, створити належні умови для виконання її попередніх обов`язків, а також забезпечити її робочим місцем у кабінеті і технічними засобами та забезпечити передачу необхідної документації від особи, як працює на закріпленій за нею дільниці до звільнення, для виконання посадових обов`язків.

По справі встановлено, що 05 грудня 2017 року Дарницьким районним відділом ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві внесено подання до Дарницького УП ГУ НП у місті Києві про вирішення питання про притягнення до кримінальної відповідальності керівництва КП «Житло-сервіс» за скоєння злочину, передбаченого ст.382 КК України, тобто, умисного невиконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 квітня 2017 року.

29 березня 2017 року старший державний виконавець Дарницького районного відділу ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві виніс постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №752/16208/16-ц від 19 квітня 2017 року.

Постановою старшого слідчого відділу Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві від 05 вересня 2018 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0013563 від 29 грудня 2017 року, закрито у зв`язку з відсутністю складу злочину.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив із того, що КП «Житло-сервіс» було несвоєчасно виконано рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 квітня 2017 року в частині негайного поновлення Тимченко Л.М. на роботі. Вказане рішення суду відповідачем було виконане лише 15 березня 2018 року, тобто, в день внесення запису до трудової книжки ОСОБА_1 про її поновлення на роботі. Тому суд дійшов висновку, що з КП «Житло-сервіс» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 18 квітня 2017 року по 15 березня 2018 року у розмірі 68 258 грн 25 коп.

Проте з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню (ч.5 ст.235 КЗпП України).

Згідно з ч.5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України.

Відповідно до пункту 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ч.2 ст. 14 ЦПК України).

Згідно зі ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час поновлення позивача на роботі) рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

У ст.236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Враховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Зазначена правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15.

Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

По справі встановлено, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва, яким поновлено Тимченко Л.М. на посаді майстра відділення «Лівобережне» КП «Житло-Сервіс» та допущено до негайного виконання, було ухвалене 18 квітня 2017 року, а наказ відповідача про поновлення ОСОБА_1 на роботі було видано 31 липня 2017 року.

Тобто, відповідач допустив затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі до 31 липня 2017 року.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та висновки, викладені в постановах Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 18 квітня 2017 року по 31 липня 2017 року.

З наведених підстав колегія суддів вважає, що та обставина, що запис до трудової книжки ОСОБА_1 про її поновлення на роботі було внесено лише 15 березня 2018 року не має правового значення для встановлення періоду затримки виконання рішення суду.

Доводи ОСОБА_1 про те, що фактично вона була поновлена на посаді та допущена до роботи лише 15 березня 2018 року, оскільки на її робочому місці працювала інша особа, не ґрунтуються на матеріалах справи.

Так, згідно наявною в матеріалах справи довідкою КП «Житло-сервіс» від 22 травня 2018 року та згідно витягів зі штатного розпису КП «Житло-сервіс», станом на 01 липня 2017 року фактично за штатним розписом на підприємстві обліковувалося 12 посадових одиниць майстра, з яких до моменту поновлення на роботі ОСОБА_1 , одна посадова одиниця залишилася не зайнятою (а.с.214-217, т.2).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України на наведені вище вимоги закону на висновки, викладені в постановах Верховного Судущодо застосування відповідних норм права, уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку, що рішення суду відповідачем було виконане лише 15 березня 2018 року, а відтак неправильно визначив період, за який підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки відповідачем виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, колегія суддів виходить з такого.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до приписів ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно п.5 розділу ІV вказаного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 Порядку).

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з проведеним розрахунком ОСОБА_1 її середньоденний заробіток складав 304 грн 57 коп.

Також ОСОБА_1 проведено розрахунок та визначено середньомісячне число робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, що становить 19.

Визначені ОСОБА_1 середньоденний заробіток та середньомісячне число робочих днів, які розраховані відповідно до вказаного вище Порядку відповідачем під сумнів не ставились та правильність такого розрахунку КП «Житло-сервіс» не заперечувалась.

Встановлено, що період затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі становить 104 календарних днів (з 18 квітня 2017 року по 31 липня 2017 року).

Отже, розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі становить 20 061 грн 01 коп. (19?104) ? 30 календарних днів ? 304,57.

За таких обставин з КП «Житло-сервіс» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 20 061 грн 01 коп.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.2 ст.376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Згідно з ч.13 та ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 за подання позову до суду сплатила судовий збір у розмірі 704 грн 80 коп. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і частково задовольняє позов ОСОБА_1 , то понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 206 грн 32 коп.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу комунального підприємства з експлуатації та ремонту житлового фонду «Житло - сервіс» задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до комунального підприємства з експлуатації та ремонту житлового фонду «Житло - сервіс» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі задовольнити частково.

Стягнути з комунального підприємства з експлуатації та ремонту житлового фонду «Житло - сервіс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 20 061 грн 01 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з комунального підприємства з експлуатації та ремонту житлового фонду «Житло - сервіс» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 206 грн 32 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді