ПОСТАНОВА

Іменем України

18 червня 2019 року м. Кропивницький

справа № 405/7616/15-ц

провадження № 22-ц/4809/898/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Дьомич Л.М. (суддя доповідач)

судді Єгорова С.М., Кіселик С.А.,

за участю секретаря судового засідання Сорокіної Н.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , представник позивача адвокат

Березовська І.А.;

відповідач: ОСОБА_2 , представник відповідача адвокат

Головатюк С.А.;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки і піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Головатюка Сергія Анатолійовича в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 січня 2016 року (суддя Циганаш І.А.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: органу опіки і піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Кіровограда з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив:

- позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 2000,00 грн. до досягнення повноліття.

Пред`явлені вимоги обґрунтував тим, що останні п`ять років він самостійно виховує та утримує двох спільних з відповідачем дітей - доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Питання позбавлення відповідача батьківських прав щодо доньки ОСОБА_4 не ставиться, оскільки вона досягла повноліття. Він з сином проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира належить на праві власності йому та відповідачу у рівних частинах. Ним для сина облаштована окрема кімната, створені всі умови для навчання, розвитку та цікавого дозвілля. За його клопотанням 06 жовтня 2015 року органом опіки і піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області надано висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 Батьківських прав щодо ОСОБА_3 . Стверджує, що наслідком ухилення ОСОБА_2 від своїх материнських обов`язків є те, що син її не пам`ятає, оскільки більша частину його життя пройшла у її відсутності. При цьому, жодних перешкод для спілкування матері і сина ним не чиниться. Зазначаючи, що відповідач фактично самоусунулася від прав та обов`язків щодо дітей, свідомо ними знехтувала, а також вказуючи на те, що позбавлення батьківських прав не звільняє від обов`язку щодо утримання дитини, звернувся до суду з даним позовом.

Короткий зміст рішення суду

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 січня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково; позбавлено батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 1455,00 грн. щомісячно з проведенням відповідної індексації, починаючи з 29 жовтня 2015 року і до досягнення сином ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 487,20 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина, суд першої інстанції послався на обставини, викладені у висновку органу опіки і піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області від 06 жовтня 2015 року № 1-18/895, згідно з яким орган опіки і піклування вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що мати ОСОБА_3 - ОСОБА_2 протягом тривалого часу не виконує батьківських обов`язків, станом здоров`я, успіхами, розвитком дитини не цікавиться, утриманням не займається, матеріально не допомагає, втратила з сином родинний зв`язок, що є підставою для задоволення позовних вимог згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

В частині позовної вимоги про стягнення аліментів, судом першої інстанції враховано, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Разом з тим, виходячи з принципів розумності та справедливості, пославшись, зокрема, на ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2016 рік», якою визначений прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 01 січня 2016 року в сумі 1455,00 грн., суд дійшов висновку, що позов у цій частині підлягає частковому задоволенню, а стягненню з відповідача на користь позивача підлягають аліменти у розмірі 1455,00 грн. щомісячно з проведенням відповідної індексації з 29 жовтня 2015 року і до досягнення ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

06 березня 2019 року відповідач звернулась до Ленінського районного суду м. Кіровограда із заявою про перегляд заочного рішення суду від 20 січня 2016 року у даній справі.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 19 березня 2019 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення від 20 січня 2016 року у справі залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

ОСОБА_2 звернулась до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 січня 2016 року. Відповідач вказує на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Натомість, судом першої інстанції дану справу розглянуто поверхнево, без належного дослідження доказів та повністю поклавшись на доводи позивача. Судом не надана оцінка тому, що відповідач є власницею частини квартири, в якій проживає позивач з дітьми, що є свідченням того, що вона забезпечує житлом своїх дітей. ОСОБА_1 навмисно не поставив суд до відома про те, що відповідач знаходиться за межами території України, а тому оцінка доказів щодо обізнаності вихователів, вчителів, сусідів щодо матері дитини здійснена судом виходячи із небажання матері спілкуватися з дитиною, а не з об`єктивних обставин відсутності останньої на території країни. Разом з тим, ОСОБА_2 всіляко намагається приймати участь у вихованні дитини, систематично направляла позивачу та їх старшій доньці грошові кошти на утримання спільних дітей. У 2018 році відповідач у телефонній розмові повідомила позивача про свій намір приїхати в Україну і з цього часу ОСОБА_1 створив неможливість спілкування з дітьми, а також чинити перешкоди у такому спілкуванні. Оскільки винна поведінка відповідача та (або) свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками відсутні, зазначене, на переконання сторони, є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 25 квітня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, роз`яснено право учасників справи на подання відзиву на апеляційну скаргу.

14 травня 2019 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено до розгляду в суді апеляційної інстанції, про що постановлено відповідну ухвалу. Учасників справи у встановленому процесуальним законом порядку повідомлено про дату, час та місце засідання апеляційного суду.

16 травня 2019 року до апеляційного суду надійшли письмові пояснення виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області, згідно з якими третя особа просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 . Зазначає, що висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина від 06 жовтня 2015 року наданий органом опіки та піклування на підставі встановлених обставин, які свідчать про те, що про ОСОБА_3 піклувався виключно його батько, а мати - ОСОБА_2 у житті, вихованні, розвитку дитини участі не приймала. З протоколу бесіди дитини з психологом служби дітей та сім`ї Броварської міської ради Київської області вбачається, що головною авторитетною фігурою у світогляді хлопчика є його батько, дитина має з ним стійкий емоційний зв`язок, тоді як маму він взагалі не пам`ятає. Крім того, третя особа просить розглядати справу за відсутності представника органу опіки та піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області (а.с. 146-148).

Аналогічне клопотання про розгляд справи без участі представника третьої особи надійшло до апеляційного суду також 31 травня 2019 року (а.с. 157-158).

05 червня 2019 року апеляційним судом відкладено розгляд справи до 18 червня 2019 року, про що постановлено протокольну ухвалу.

14 червня 2019 року позивачем подано до суду відзив на апеляційну скаргу, у відповідності до якого просить відмовити ОСОБА_2 у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 січня 2016 року без змін. Позивач зазначає, що ОСОБА_2 у 2010 році залишила трирічного сина та тринадцятирічну доньку на виховання батька і займалася своїм особистим життям. Однією з основних підстав для припинення шлюбних відносин сторін було зловживання відповідачем алкогольними напоями. Звертає увагу суду на висновок органу опіки і піклування, а особливо - на протокол співбесіди ОСОБА_3 з психологом. Зазначає, що з осені 2010 року по жовтень 2015 року ОСОБА_2 лише один раз бачила сина на зустрічі у торгівельному центрі, яка до того ж тривала не довго. Також вказує на те, що надані скаржником до апеляційного суду копії фотографій та скріншот електронної переписки за період 2017-2018 років не можуть визначати законність судового рішення, ухваленого 20 січня 2016 року. Позивач стверджує, що будь-яких коштів на утримання сина відповідач не висилала, а надані до апеляційного суду копії документів про переказ грошових коштів не підтверджують дійсності переказу та отримання коштів. До того ж, відповідач не зазначила джерел своїх доходів, за рахунок яких такі перекази можливо було здійснити. Обіцянок спілкуватися з дитиною відповідач не дотрималася. ОСОБА_1 також стверджує, що жодного доказу на підтвердження незаконності судового рішення, ухваленого судом першої інстанції, до апеляційного суду не надано; не наведено жодного аргументу з приводу того, чим займалася відповідач після того як залишила дітей і до моменту винесення оскаржуваного рішення суду. Стверджуючи про своє бажання брати участь у вихованні сина, відповідач не зазначає, яким способом це може здійснюватися, не вчиняє будь-яких дій на підтвердження таких своїх доводів, не надає доказів щодо реальності своїх намірів. До того ж, зі змісту апеляційної скарги неможливо надати оцінку особистості ОСОБА_2 , встановити чим вона займається на даний час, який спосіб життя веде, не надано довідки щодо стану її здоров`я. Позивач вважає, що в даному випадку доцільно було б вирішувати питання про відновлення батьківських прав ОСОБА_2 в порядку ст. 169 СК України, тоді як остання просить скасувати законне та обґрунтоване судове рішення (а.с. 174-178).

Також 14 червня 2019 року позивачем подано до апеляційного суду клопотання про виклик у судове засідання та допит у якості свідка старшої дочки позивача і відповідача ОСОБА_4 . Позивач зазначає, що хоча даний свідок не допитувався судом першої інстанції, ним заявляється дане клопотання, оскільки в апеляційній скарзі ставиться питання щодо неповноти встановлення судом першої інстанції обставин справи та подаються нові докази. ОСОБА_4 може повідомити суду обставини, які мають значення для справи, зокрема, щодо причин проживання дітей з батьком після припинення шлюбних відносин між сторонами; відносин, які склалися між дітьми та їх матір`ю, періодичності їх спілкування, а також може надати характеристику особистості відповідача.

Розглянувши заявлене позивачем клопотання, апеляційний суд відмовив у його задоволенні з підстав необґрунтованості, про що постановлено протокольну ухвалу.

У судовому засіданні сторонами та їх представниками підтримано правові позиції щодо вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступного.

Судом встановлено такі обставини:

Як вбачається зі свідоцтва про народження ОСОБА_3 від 21 травня 2007 року серія НОМЕР_1 , його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ( а.с. 10 ).

Згідно з заочним рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 січня 2012 року шлюб між батьками дитини розірвано через різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин (а.с. 70-71).

На підставі заяви ОСОБА_1 06 жовтня 2015 року органом опіки і піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області надано позивачу висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до її малолітнього сина ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що мати ухиляється від виконання батьківських обов`язків (а.с. 11-14).

Підставами для надання висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав органом опіки і піклування зазначено наступне.

ОСОБА_1 працює з 02 червня 2015 року в ТОВ «ЄВРОНОТ» на посаді директора.

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 05 травня 2015 року, складеного депутатом Броварської міської ради, стало відомо, що ОСОБА_1 разом із малолітнім сином ОСОБА_3 проживають у квартирі АДРЕСА_1 . Матір дитини - ОСОБА_2 за даною адресою не проживає, участі у вихованні сина не приймає, що підтверджують сусіди.

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 29 вересня 2015 року №285, складеного спеціалістами служби у справах дітей та сім`ї Броварської міської ради, ОСОБА_1 разом з сином проживають у трьохкімнатній квартирі. Для дитини виділена окрема кімната. У кімнаті стоїть шафа, стіл, диван. Наявні іграшки, дитяча література.

ОСОБА_3 відвідував дошкільний навчальний заклад «Барвінок». Вихованням дитини займалися тато та няня. ОСОБА_1 приймав участь у житті групи та дитячого садка, цікавиться розвитком та вихованням дитини, вчасно сплачував за перебування дитини в дитячому садку. Відносини тата з сином хороші, доброзичливі. ОСОБА_2 дитину до садочку, останнім часом, не приводила і не забирала, з вихователями щодо розвитку дитини не спілкувалася, батьківські збори та свята не відвідувала, що підтверджено характеристикою від 05 травня 2015 року, наданою вихователем дошкільного навчального закладу «Барвінок».

Малолітній ОСОБА_3 , учень 3-Г класу Броварської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №7. У даній школі хлопчик навчається з першого класу. Весь час вчителі тісно співпрацюють у навчанні та вихованні ОСОБА_3 з його батьком ОСОБА_1 . Батько дитини турбується про належний шкільний вигляд сина. Батько дитини завжди дослухається до зауважень та порад педагогів, хвилюється разом з учителем за успіхи дитини.

Матір ОСОБА_3 в школі ніхто не бачив, не чув і не знає, що підтверджено характеристикою від 29 вересня 2015 року, наданою класним керівником та директором Броварської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №7.

ОСОБА_2 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 , що засвідчено листом управління державної міграційної служби України в Кіровоградській області від 11 серпня 2015 року №1/3-10427. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 07 вересня 2015 року, складеного спеціалістами служби у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, ОСОБА_2 за зазначеною адресою не проживає.

Відповідно до довідки від 04 червня 2015 року №12, наданої головою правління ОСББ «М. Лагунової 18Б», ОСОБА_2 з 2009 року не проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

Зі слів ОСОБА_1 , його колишня дружина ОСОБА_2 виїхала за кордон.

Відповідно до протоколу бесіди психолога з малолітнім ОСОБА_3 , стало відомо, що головною авторитетною фігурою в світогляді хлопчика є його батько, він має з ним стійкий емоційний зв`язок. Також, із значущих для нього фігур, виділив бабусю та старшу сестру. На прохання розповісти про маму, ОСОБА_3 повідомив, що взагалі не пам`ятає її, забув яка в неї зовнішність.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Статтею 27 Конвенції передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Статтею 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Аналогічні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 8, 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства».

Сімейним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьків батьківських прав щодо дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовну вимогу про позбавлення відповідача батьківських прав, дійшов до висновку, що оскільки ОСОБА_2 протягом тривалого часу не виконує батьківських обов`язків, станом здоров`я, успіхами, розвитком дитини не цікавиться, утриманням не займається, матеріально не допомагає, втратила з сином родинний зв`язок, зазначене є підставою для задоволення позовних вимог у силу п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції необґрунтованим, враховуючи наступне.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Разом з тим,тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

На підтвердження доводів позовної заяви позивачем до суду першої інстанції надано висновок органу опіки і піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області від 06 жовтня 2015 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до її малолітнього сина ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що мати ухиляється від виконання батьківських обов`язків.

Саме посилаючись на висновок органу опіки і піклування, суд першої інстанції вважав доведеним, що відповідач фактично самоусунулася від виконання батьківських обов`язків.

Разом з тим, судом не враховано, що відповідно до ч.ч. 5-6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Апеляційний суд, дослідивши висновок третьої особи у справі від 06 жовтня 2015 року про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, вважає, що цей висновок не може бути прийнятий як достатній доказ у справі.

Як вбачається з рішення виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області від 06 жовтня 2015 року № 581, висновок від 06 жовтня 2015 року був наданий органом опіки і піклування позивачу у справі, ст. 19 СК України передбачає про надання суду письмового висновку щодо розвязання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з длитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. (а.с. 11).

За своїм змістом висновок органу опіки і піклування від 06 жовтня 2015 року є недостатньо аргументованим, містить лише загальні фрази, які не підтверджені належними та допустимими доказами.

Ані позивачем, ані третьою особою не надано до суду документів, на які є посилання у висновку, а саме: акта обстеження житлово-побутових умов від 05 травня 2015 року, складеного депутатом Броварської міської ради; акта обстеження умов проживання від 29 вересня 2015 року № 285, складеного спеціалістами служби у справах дітей та сім`ї Броварської міської ради; характеристики від 05 травня 2015 року, наданої вихователем дошкільного навчального закладу «Барвінок»; характеристики від 29 вересня 2015 року, наданої класним керівником та директором Броварської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 7; акта обстеження умов проживання від 07 вересня 2015 року, складеного спеціалістами служби у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, протоколу бесіди психолога з ОСОБА_3 .

В ході судового розгляду справи судом першої інстанції зазначені документи не досліджувалися, а тому обставини, які такі документи встановлюють, необґрунтовано взяті судом до уваги. Зокрема, судом першої інстанції не надано об`єктивної оцінки тому факту, що за поясненнями третьої особи акт обстеження від 05 травня 2015 року, складений депутатом Броварської міської ради, був наданий до органу опіки і піклування безпосередньо самим позивачем.

Висновок органу опіки і піклування від 06 жовтня 2015 року взагалі не містить даних щодо бажання (його відсутності) дитини спілкуватися з відповідачем, у висновку не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, а також на можливість позитивного впливу такого рішення на інтереси малолітнього сина сторін.

Зазначене, на переконання колегії суддів, викликає обґрунтовані сумніви у правильності, достовірності та об`єктивності висновку третьої особи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Враховуючи вимоги процесуального закону щодо доказів та доказування у цивільному процесі, колегія суддів вважає доречними заперечення позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, щодо відсутності підстав для прийняття до уваги судом доказів, які були додані до апеляційної скарги на підтвердження обставин, які мали місце після винесення оскаржуваного рішення у справі.

Разом з тим, як уже зазначалося апеляційним судом, для застосування такої підстави для позбавлення батьківських прав, як ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка передбачена п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, необхідним є встановлення винної поведінки матері (батька), свідомого нехтування нею (ним) своїми обов`язками.

Колегія суддів наголошує, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, що може бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Водночас, існування вказаних обставин позивачем належними та допустимими доказами не доведено, будь-яких інших доказів на підтвердження своїх доводів, окрім висновку органу опіки і піклування, позивачем ані до суду першої інстанції, ані до апеляційного суду не надано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Вирішуючи спір у даній справі, суд першої інстанції зосередився на особі позивача, виключно позитивної оцінки його особистості, при цьому не дав оцінки особистості відповідача та не встановив, чим підтверджено саме винне та свідоме ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи не містять відомостей про те, що відносно відповідача застосовувалось попередження про необхідність зміни ставлення до виховання дитини, або, що на орган опіки та піклування покладався обов`язок здійснювати контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків.

Не надано доказів на підтвердження наявності таких обставин і до суду апеляційної інстанції.

Колегією суддів взято до уваги, що відповідач категорично заперечує проти позбавлення батьківських прав, що свідчить про її небайдуже ставлення до дитини.

Вказує, що її матеріальний стан і потреба в утриманні дітей спонукали виїхати на роботу за межі країни і саме з цим пов`язана неможливість системно спілкуватися з хлопчиком, а бувший чоловік з власної зацікавленості перешкоджав в підтриманні стосунків матері і сина. ОСОБА_2 надала до суду документи, оглянуті в суді апеляційної інстанції, які підтверджують про перерахування нею коштів як старшій доньці так і бувшому чоловікові, основна частина перерахування стосується періоду вже після ухвалення оспорюваного рішення.

Таким чином, виходячи із того, що позивач не надав належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо ухилення останньої від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на відповідача, до якого раніше не застосовувалось попередження про необхідність змінити ставлення до виховання сина, апеляційний суд дійшов висновку про недоведеність вимоги про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав та відсутність підстав для її задоволення.

Отже, апеляційна скарга відповідача в цій частині є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

В частині позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання сина, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч. 2 ст. 182 СК України).

Частинами 1, 2 ст. 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Переглядаючи законність та обґрунтованість рішення першої інстанції в частині другої позовної вимоги, апеляційний суд враховує, що відповідач не заперечує власного обов`язку брати участь в утриманні неповнолітнього сина.

Поряд з тим, судом встановлено та не заперечується сторонами, що неповнолітній ОСОБА_3 Сергійович постійно проживає разом з батьком, який утримує та виховує неповнолітнього сина. Відповідач тривалий період часу проживає за кордоном, регулярної участі у витратах на утримання спільного з позивачем неповнолітнього сина не приймає. Належних доказів на підтвердження протилежного відповідач до апеляційного суду не подала, матеріали справи таких доказів не містять.

Апеляційна скарга не містить доводів та заперечень щодо встановленого судом першої інстанції розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача до досягнення повноліття їхнім сином.

Зважаючи на викладене, а також враховуючи інтереси та потреби дитини у розвитку та навчанні, апеляційний суд цілком погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність часткового задоволення вимог позивача в цій частині.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються як в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цих межах.

Висновок суду першої інстанції про наявність визначених законом підстав для позбавлення відповідача батьківських прав не відповідає вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи, що призвело до прийняття необґрунтованого рішення в цій частині. В решті оскаржуване рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

За викладених обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права призводить до часткового скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового в порядку ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 368, 369, 374, 376, 381, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Головатюка Сергія Анатолійовича, який представляє інтереси ОСОБА_2 ,- задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 січня 2016 року, - скасувати в частині вирішення позову про позбавлення батьківських прав і в цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 768,40 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 19 червня 2019 року.

Головуючий суддя Л.М. Дьомич

Судді С.М.Єгорова

С.А. Кіселик