Постанова

Іменем України

29 травня 2019 року

м. Київ

справа № 369/9742/15-ц

провадження № 61-40976св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Бурлакова С. Ю., Крата В. І., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представники позивача: Самойлова Євгенія Олександрівна , Мозолевська Вікторія Вікторівна , Астаф`єва Іванна Віталіївна , Святецький Віктор Іванович , Савчак Ярослав Олегович ,

відповідач - ОСОБА_6 ,

представник відповідача - ОСОБА_7 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області у складі судді Медвідь Н. О. від 24 грудня 2015 року та постанову апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Іванової І. В., Приходька К. П., Гуля В. В. від 12 червня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність ПАТ «Дельта Банк».

Позовна заява мотивована тим, що 20 грудня 2011 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 20 грудня 2011 року № 29023, укладеним між ОСОБА_6 та публічним акціонерним товариством «Астра Банк» (далі - ПАТ «Астра Банк»), право вимоги за яким на підставі договору купівлі-продажу від 02 грудня 2013 року перейшло до ПАТ «Дельта Банк», між сторонами укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач передала в іпотеку банку нерухоме мано - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 85,0 кв. м, житловою площею 43,0 кв. м. У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_6 зобов`язань за кредитним договором, станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 509 516,02 грн, у рахунок погашення якої позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на іпотечну квартиру за ПАТ «Дельта Банк».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

У рахунок виконання основного зобов`язання щодо оплати заборгованості у сумі 509 516,02 грн, із яких: 410 959,31 грн - тіло кредиту; 98 556,71 грн - відсотки за кредитним договором від 20 грудня 2011 року № 29023, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 85,0 кв. м, житловою площею 43,0 кв. м, шляхом визнання права власності на неї за ПАТ «Дельта Банк».

Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 85,0 кв. м, житловою площею 43,0 кв. м.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що іпотечним договором передбачено право іпотекодержателя на набуття у власність предмета іпотеки в разі порушення боржником умов кредитного договору. Оскільки відповідач порушила умови кредитного договору, то наявні правові підстави для визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Київської області від 12 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишено без задоволення, заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що той факт, що ПАТ «Дельта Банк» зареєструвало за собою право власності на спірну квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не в позасудовому, а в судовому порядку не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судового рішення, оскільки іпотечна квартира 12 жовтня 2017 року була реалізована на публічних торгах, за результатами яких було укладено договір купівлі-продажу з новим власником ОСОБА_8 .

Узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2018 року ОСОБА_6 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не з'ясували всіх фактичних обставин справи; не врахували, що відповідач не була належним чином повідомлена про необхідність сплати боргу за кредитним договором та заміну нового кредитора в зобов`язанні; правильність наданого позивачем розрахунку кредитної заборгованості не перевірили; не застосували принцип співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна та позбавили відповідача права власності на єдине житло. Крім того, суди не врахували, що застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб врегулювання спору. Такий висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/144438/15-ц (провадження № 14-38цс18 ). Таким чином, у позивача не було законних підстав на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на спірну квартиру. Крім того, суд першої інстанції розглянув справу без належного повідомлення відповідача про час та дату розгляду справи.

Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу

У грудні 2018 року ПАТ «Дельта Банк» до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги та законність і обґрунтованість ухвалених у справі судових рішень, просить касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 369/9742/15-ц з Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 травня 2019 року вказану справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд встановив, що 20 грудня 2011 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір № 29023, згідно умов якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 442 000 грн, терміном до 20 березня 2022 року.

Цього ж дня, з метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором, між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_6 був укладений іпотечний договір б/н, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 85,0 кв. м, житловою площею 43,0 кв. м.

02 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого до позивача перейшло право вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами, укладених з відповідачем.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником боргових зобов`язань за кредитним договором від 20 грудня 2011 року № 29023, банк звернувся до суду з указаним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на іпотечну квартиру.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Умовами договору іпотеки сторони узгодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на розсуд іпотекодержателя: за згодою сторін договору; або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, який вчинюється за рахунок іпотекодавця; або за вибором іпотекодержателя в позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки або продажу предмету іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві та будь-яким способом, в тому числі і на біржі, на підставі договору купівлі-продажу в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» (пункти 5.7., 5.8. іпотечного договору).

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки. Такого не передбачає й Закон України «Про іпотеку».

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Разом із тим у частині першій статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

За змістом вказаних вище норм Закону України «Про іпотеку» для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

З огляду на зазначене, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, звернувши стягнення на предмет іпотеки в обраний позивачем спосіб, на вищезазначене уваги не звернув, не врахував те, що умовами іпотечного договору не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, а тому оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; а також вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки за результатами розгляду касаційної інстанції ОСОБА_6 скасовано ухвалені в справі судові рішення судів попередніх інстанцій та прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позову, то понесені відповідачем судові витрати у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної та касаційної інстанцій покладаються на позивача.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року та постанову апеляційного суду Київської області від 12 червня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_6 5 481,00 грн судового збору, сплаченого у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції та 7 308,00 грн судового збору, сплаченого у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення. Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. Головуючий М. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко

С. Ю. Бурлаков

В. І. Крат

В. М. Коротун