ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/338/19 Справа № 183/2537/16 Суддя у 1-й інстанції - Майна Г.Є. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Лаченкової О.В., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2017 року

у цивільній справі за позовом Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації до Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: Державне підприємство "Новомосковське лісове господарство", Управління Держгеокадастру у Новомосковському районі Дніпропетровської області, про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2016 року позивач звернувся з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що землі 74, 75 кварталу згідно плану лісонасаджень Державного підприємства "Новомосковський лісгосп" належать до складу земель державної власності.

Із зазначених земель рішенням Піщанської сільської ради № 1-18-У від 12 березня 2008 року "Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та видачу державного акту на право власності на земельні ділянки на території АДРЕСА_3" передано у власність громадян земельні ділянки.

Пунктом 4 зазначеного рішення ОСОБА_2 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку та передано у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку загальною площею 0,2489 га на території АДРЕСА_3.

Право власності ОСОБА_2 на зазначену земельну ділянку посвідчено Державним актом серії НОМЕР_1 від 31 березня 2008 року, кадастровий номер НОМЕР_2 .

22 серпня 2009 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу, за умовами якого продала останньому отриману у власність земельну ділянку площею 0,2489 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , договір купівлі-продажу зареєстровано в реєстрі за № 2358.

Рішення Піщанської сільської ради в частині передачі ОСОБА_2 земельної ділянки із земель Державного підприємства "Новомосковський лісгосп" суперечить вимогам законодавства і підлягає скасуванню з таких підстав.

Рішення № 1-18-У від 12 березня 2008 року про передачу у власність громадян земель лісового фонду державної власності прийнято Піщанською сільською радою з перевищенням своїх повноважень.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13 листопада 2013 року у справі № 20/5005/9915/2012 встановлено, що рішенням Піщанської сільської ради від 29 грудня 2007 року незаконно були вилучені із земель лісового фонду та введено у межі села Піщанка, змінено цільове призначення та переведено в землі житлової і громадської забудови земельні ділянки 74 та 75 кварталу державного підприємства "Новомосковський лісгосп" і зазначене рішення було скасоване. А тому, вилучення земель 74 та 75 кварталів з земель державної власності ДП "Новомосковський лісгосп" не відбувалося. Крім того, прийнятим рішенням фактично змінено цільове призначення земельної ділянки, оскільки земельна ділянка лісового фонду надана під житлову забудову.

Статтею 20 ЗК України передбачено, що зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель.

Згідно зі ст.21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республік Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Піщанська сільська рада повноваженнями щодо розпорядження землями державної власності не наділена, тому не вправі була приймати рішення про передачу у власність земельної ділянки лісового фонду ДП "Новомосковський лісгосп".

Орган, уповноважений розпоряджатися землями державної власності своєї згоди на передачу земельної ділянки лісового фонду у власність ОСОБА_2 не надавав і Піщанську сільську раду на це не уповноважував, в зв`язку з чим, земельна ділянка вибула з володіння держави не з волі органу, уповноваженого розпоряджатися землями державної власності і має бути повернута власнику. Тому ОСОБА_1 зобов`язаний повернути земельну ділянку державі, оскільки, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У зв`язку з наведеним, позивач просив суд:

-визнати неправомірним та скасувати п. 4 рішення Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 1-18-У від 12 березня 2008 року "Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та видачу державного акту на право власності на земельні ділянки на території АДРЕСА_3" про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,2489 га за адресою: АДРЕСА_3 ;

-визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 31 березня 2008 року, виданий на ім`я ОСОБА_2 , на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2489 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , розташована за адресою: АДРЕСА_3, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-08-126-01024;

-витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 , шляхом його зобов`язання повернути у власність Держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 0,2489 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2017 року позов задоволено.

Визнано неправомірним та скасовано п.4 рішення Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 1-18-У від 12 березня 2008 року "Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та видачу державного акту на право власності на земельні ділянки на території АДРЕСА_3" про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,2489 га за адресою: АДРЕСА_3 .

Визнано недійсним Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 31 березня 2008 року, виданий на ім`я ОСОБА_2 , на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2489 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , яка надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та розташована за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-08-126-01024.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути у власність Держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 0,2489 га, кадастровий номер НОМЕР_3 0021, яка надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та розташована за адресою:

АДРЕСА_3 питання судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що в матеріалах справи відсутнє рішення про передачу земель у користування ДП "Новомосковський лісгосп" та не встановлено співвідношення земель ДП із спірною земельною ділянкою, а наявні планово-картографічні матеріали є неналежними доказами у справі за відсутності їх офіціального погодження.

Також судом першої інстанції не прийнято до уваги рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31 січня 2012 року у справі № 23/5005/16619/2011, який відмовив у задоволенні вимоги прокурора про визнання незаконним і скасування оскарженого рішення.

Відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, він не міг та не мав можливості перевірити правильність рішення Піщанської сільської ради.

Крім того відповідач зазначає, що судом першої інстанції неправомірно застосовано до спірних правовідносин редакцію Земельного кодексу України від 12.10.2010 року. Також, позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки рішення Піщанської сільської ради оскаржувалось органами прокуратури з 2009 року.

Піщанська сільська рада підтримала апеляційну скаргу ОСОБА_3 та просила її задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу Новомосковська місцева прокуратура просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13 листопада 2013 року у справі № 20/5005/9915/2012, яке набрало законної сили, встановлено, що рішеннями Піщанської сільської ради №№ 26-16/У, 27-16/У, 28-16/У, 29-16/У, 30-16/У, 31-16/У, 32-16/У, 33-16/У, 34-16/У, 35-16/У, 36-16/У, 37-16/У, 38-16/У, 39-16/У, 40-16/У, 41-16/У, 42-16/У, 43-16/У, 44-16/У, 45-16/У, 46-16/У, 47-16/У, 48-16/У, 49-16/У, 50-16/У, 51-16/У, 52-16/У, 53-16/У, 54-16/У, 55-16/У, 56-16/У, 57-16/У, 58-16/У, 59-16/У, 60-16/У, 61-16/У, 62-16/У, 63-16/У, 64-16/У, 65-16/У, 66-16/У, 67-16/У від 29 грудня 2007 року незаконно були вилучені із земель лісового фонду та введено у межі села Піщанка, змінено цільове призначення та переведено в землі житлової і громадської забудови земельні ділянки 74 та 75 кварталу державного підприємства «Новомосковський лісгосп», зазначені рішення цією постановою визнані недійсними та скасовані. А тому земельні ділянки 74 та 75 кварталу належать до складу земель державної власності.

Відповідно до вимог ст.61 ЦПК України (в редакції 2003 року) та ст.82 ЦПК України (в поточній редакції) - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, не потребують доказуванню обставини, щодо незаконності рішень Піщанської сільської ради за №№ 26-16/У, 27-16/У, 28-16/У, 29-16/У, 30-16/У, 31-16/У, 32-16/У, 33-16/У, 34-16/У, 35-16/У, 36-16/У, 37-16/У, 38-16/У, 39-16/У, 40-16/У, 41-16/У, 42-16/У, 43-16/У, 44-16/У, 45-16/У, 46-16/У, 47-16/У, 48-16/У, 49-16/У, 50-16/У, 51-16/У, 52-16/У, 53-16/У, 54-16/У, 55-16/У, 56-16/У, 57-16/У, 58-16/У, 59-16/У, 60-16/У, 61-16/У, 62-16/У, 63-16/У, 64-16/У, 65-16/У, 66-16/У, 67-16/У від 29 грудня 2007 року, якими незаконно були вилучені із земель лісового фонду та введено у межі села Піщанка, змінено цільове призначення та переведено в землі житлової і громадської забудови земельні ділянки 74 та 75 кварталу державного підприємства "Новомосковський лісгосп".

Із зазначених земель рішенням Піщанської сільської ради № 1-18-У від 12 березня 2008 року "Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та видачу державного акту на право власності на земельні ділянки на території с . Піщанка в районі вулиць Пролетарська, Садова, Зелена, Мостова. Мира, Чкалова" передано у власність громадян 133 земельні ділянки.

Пунктом 4 зазначеного рішення ОСОБА_2 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку та передано у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку загальною площею 0,2489 га на території АДРЕСА_3.

Право власності ОСОБА_2 на зазначену земельну ділянку посвідчено Державним актом серії НОМЕР_1 від 31 березня 2008 року, кадастровий номер НОМЕР_2 .

22 серпня 2009 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу, за умовами якого продала останньому отриману у власність земельну ділянку площею 0,2489 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , договір купівлі-продажу зареєстровано в реєстрі за № 2358.

Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (частина друга статті 3 ЗК України).

За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).

Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).

До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України).

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатися згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства у частині використання й охорони лісового фонду.

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України доодержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Згідно відповіді за вих.№ 57 від 26 квітня 2016 року земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2 знаходиться в кварталі 75 виділ 2 і входить до складу земель лісогосподарського призначення (державний лісовий фонд, Новомосковське лісництво), що відповідає поданим ДП Новомосковське лісове господарство - проекту організації розвитку лісового господарства Новомосковського лісництва станом на 2014 рік з планом-схемою, а також наданою відповіддю ДП "Новомосковське лісове господарство" за вих. № 43 від 21 лютого 2017 року, що ця ж земельна ділянка згідно матеріалів лісовпорядкування 2004 та 2014 років знаходиться в 75 кварталі Новомосковського лісництва і належить до земель Державного лісового фонду ДП "Новомосковський лісгосп", та з 2002 року не змінювала свого цільового призначення - землі лісогосподарського призначення; що також відповідає письмовим поясненням представника ДП "Новомосковське лісове господарство" та наданим до них протоколу другої лісовпорядної наради від 17 червня 2014 року.

Отже, на підставі матеріалів лісовпорядкування судом першої інстанції правильно визначено правовий статус земельної ділянки як такої, що належить до земель лісогосподарського призначення, тому доводи апеляційної скарги щодо невстановлення факту віднесення земельної ділянки до складу земель лісогосподарського призначення підлягають відхиленню.

До розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади (абзац перший пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», пункту 5 частини першої статті 31 ЛК України до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин належить, зокрема, передання у власність земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території.

Порядок вилучення земельних ділянок визначає стаття 149 ЗК України, за приписами якої земельні ділянки, надані у постійне користування, зокрема, із земель державної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за згодою землекористувачів за рішеннями Кабінету Міністрів України, місцевих державних адміністрацій відповідно до їх повноважень.

Частина шоста статті 149 ЗК України встановлює, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.

Відповідно до частини п`ятої статті 149 ЗК України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті. А згідно з останньою Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 ЗК України.

Отже, згідно з наведеними приписами, вилучення для нелісогосподарських потреб спірної земельної ділянки державної власності, що віднесена до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні ДП «Новомосковське лісове господарство», і передання у власність такої ділянки належало до повноважень Дніпропетровської ОДА.

З огляду на зазначене, враховуючи висновки Дніпропетровського апеляційного господарського суду, викладені у постанові від 13 листопада 2013 року у справі № 20/5005/9915/2012 щодо визнання недійсними та скасування рішень Піщанської сільської ради від 29 грудня 2007 року, суд першої інстанції дійшов обгрунтованих висновків, що рішення № 1-18-У від 12 березня 2008 в частині передачі ОСОБА_2 у власність земельної ділянки лісового фонду державної власності прийнято Піщанською сільською радою з перевищенням своїх повноважень.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції застосував положення ЗК України у редакції, яка не була чинною на час прийняття оскарженого рішення, не впливають на правильний висновок цього суду про те, що повноваження щодо розпорядження земельною ділянкою належало до компетенції Дніпропетровської ОДА.

Доводи апеляційної скарги про те, що не прийнято до уваги рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31 січня 2012 року у справі № 23/5005/16619/2011, який відмовив у задоволенні вимоги прокурора про визнання незаконним і скасування оскарженого рішення, підлягають відхиленню, оскільки на момент ухвалення зазначеного рішення ще не були скасовані рішення Піщанської сільської ради від 29 грудня 2007 року, на підставі яких вона незаконно вилучила спірну земельну ділянку із земель лісового фонду, а їх цільове призначення змінила на землі житлової і громадської забудови. При цьому Господарський суд Дніпропетровської області у справі № 23/5005/16619/2011 питання законності включення спірної земельної ділянки до меж села Піщанки та зміни їх категорії за цільовим призначенням із земель лісогосподарського призначення на землі житлової та громадської забудови не з`ясовував. Крім того, у справі № 23/5005/16619/2011 не брали участь всі особи, щодо прав та обов`язків яких Господарський суд Дніпропетровської області встановив обставини.

Таким чином, рішення Піщанської сільської ради від 29 грудня 2007 року про вилучення із земель лісового фонду та введення у межі села Піщанки земельної ділянки є незаконним як таке, що прийняте за відсутності волевиявлення власника - держави. Тому це рішення не створює правових наслідків незалежно від того, чи було воно скасоване судовим рішенням в іншій справі.

Відсутність спрямованого на відчуження земельної ділянки рішення повноважного органу державної влади - Дніпропетровської ОДА - означає, що держава як власник волю на відчуження цієї ділянки не виявляла.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки рішення Піщанської сільської ради оскаржувалось органами прокуратури з 2009 року, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки Дніпропетровська ОДА, саме в інтересах якої звернулась з позовом Новомосковська місцева прокуратура Дніпропетровської області, не була в цих справах стороною, або іншою особою, яка бере участь у справі. Дніпропетровська ОДА не вживала заходів для скасування оскарженого рішення, визнання недійсним державного акта та повернення земельної ділянки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Тобто початок перебігу позовної давності в даній справі рахується з моменту, коли Дніпропетровська ОДА дізналась від прокурора про те, що земельна ділянки належить до земель держаного лісового фонду, а саме у квітні 2016 року (лист від 27 квітня 2016 року за № 01-84-1245вих16) (том 1, а.с.12).

Встановивши незаконність вилучення земель 74 та 75 кварталів з земель державної власності ДП "Новомосковський лісгосп" та їх подальше відчуження без згоди власника, суд першої інстанції прийшов до висновків про небхідність визнання неправомірним та скасування п.4 рішення Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 1-18-У від 12 березня 2008 року, та видачу державного акту на право власності на земельні ділянки на території АДРЕСА_3" про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,2489 га за адресою: АДРЕСА_3, визнання недійсним Державного акт на право приватної власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 31 березня 2008 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 , на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2489 га, кадастровий номер НОМЕР_2 та зобов`язання ОСОБА_1 повернути у власність Держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації зазначену земельну ділянку.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи та надано належну правову оцінку наявним в матеріалах справи доказам, однак з висновками суду по суті спору колегія суддів не може погодитись з огляду на наступне.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13 листопада 2013 року у справі № 20/5005/9915/2012, яка набрала законної сили, земельні ділянки 74 та 75 кварталу ДП «Новомосковське лісове господарство» є власністю держави, тоді як Піщанська сільська рада на підставі рішень від 29 грудня 2007 року незаконно вилучила ці земельні ділянки із земель лісового фонду, ввела їх у межі села Піщанки та змінила цільове призначення на землі житлової та громадської забудови. Зазначеною постановою Дніпропетровський апеляційний господарський суд визнав недійсними та скасував вказані рішення Піщанської сільської ради, оскільки держава в особі уповноваженого органу як власник відповідних земельних ділянок рішення про їх відчуження Піщанській сільській раді не приймала, а остання, вилучивши земельні ділянки з державного лісового фонду та змінивши їх цільове призначення, перевищила свої повноваження.

Суд також вказав що з цих земельних ділянок Піщанська сільська рада на підставі оскарженого рішення передала у власність громадян 133 земельні ділянки, зокрема і ОСОБА_2 згідно з пунктом 4 зазначеного рішення.

З огляду на те, що необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку за певних обставин має бути рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, які діють від імені власника, про передання у власність земельної ділянки, відсутність у справі № 183/1617/16 такого рішення з боку держави як власника земельних ділянок 74 та 75 кварталу ДП «Новомосковське лісове господарство», включно із земельною ділянкою, наданою згідно з пунктом 4 оскарженого рішення ОСОБА_2 , свідчить про відсутність рішення уповноваженого органу виконавчої влади, на підставі якого територіальна громада села Піщанки набула право власності на земельні ділянки 74 і 75 кварталу ДП «Новомосковське лісове господарство». Отже, оскаржене рішення не є первинною підставою вибуття земельних ділянок з власності держави в особі Дніпропетровської ОДА.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні вимог про визнання неправомірним і скасування пункту 4 оскарженого рішення.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 116 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта, громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом (з 14 жовтня 2008 року абзац перший частини першої статті 116 ЗК України доповнений словами «або за результатами аукціону»).

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116 ЗК України у зазначеній редакції).

Право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності земельною ділянкою, та його державної реєстрації (частина перша статті 125 ЗК України в редакції, яка була чинною на час видання державного акта та до 1 травня 2009 року; з 1 травня 2009 року стаття 125 ЗК України встановлює, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права).

Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (у редакції, чинній з 1 травня 2009 року до 1 січня 2013 року - державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті; а у редакції, чинній з 1 січня 2013 року, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Державний акт на право власності на земельну ділянку та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій (пункт 1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43 у редакції, чинній на час видання державного акта).

Отже, підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку.

Аналогічно наведеним вище висновкам щодо вимоги про визнання неправомірним і скасування пункту 4 оскарженого рішення колегія суддів вважає, що визнання недійсним державного акта не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого незаконного володіння. А тому суд мав відмовити у задоволенні цієї позовної вимоги.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Так, у рішенні від 27 листопада 2007 року у справі «Гамер проти Бельгії» (Hamer v. Belgium, заява № 21861/03) щодо зобов`язання заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, до якої застосовувалась заборона на будівництво, ЄСПЛ встановив:

Втручання у право заявниці на мирне володіння майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом і переслідувало мету контролю за використанням земельної ділянки відповідно до загальних інтересів шляхом приведення її у відповідність до плану землекористування, який визначав лісову зону, в якій будівництво не дозволялося (§ 77).

Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава має законодавство з цього питання (§ 79). Тому обмеження права власності були допустимими за умови, що між індивідуальними та колективними інтересами встановлений розумний баланс (§ 80).

Власники заміського будинку могли мирно та безперервно користуватися ним протягом тридцяти семи років. Офіційні документи, сплачені податки та виконані будівельні роботи свідчили про те, що органи влади знали або повинні були знати про існування цього будинку протягом тривалого часу. А після того, як порушення було встановлене, сплинули ще п`ять років, перш ніж були пред`явлені звинувачення. Тим самим органи влади допомагали закріпити ситуацію, яка могла лише завдати шкоди охороні лісової території, на захисті якої стояв закон. Однак у національному законодавстві не було жодного припису про узаконення будівлі, побудованої у лісовій зоні. Окрім як шляхом приведення місця забудови до його первинного стану, ніякий інший спосіб захисту не був належним з огляду на беззаперечне втручання у цілісність лісової зони, в якій не дозволялась жодна забудівля (§ 83-86). З урахуванням цих підстав ЄСПЛ визнав втручання у право власності заявниці пропорційним (§ 88).

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони вказаної категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

Суд першої інстанції,встановив, що земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, а ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, яка набула земельну ділянку на підставі оскарженого рішення, згодом відчуживши її на підставі договору купівлі - продажу ОСОБА_1 .

Оскаржене рішення Піщанська сільська рада прийняла, керуючись статтею 40, пунктом «б» частини першої статті 81, статтями 118 і 121 ЗК України, що передбачають безоплатне набуття громадянами права власності на земельні ділянки. Відтак, Дніпропетровська ОДА згідно з частиною третьою статті 388 ЦК України має право на витребування від ОСОБА_1 земельної ділянки, яка вибула з володіння держави поза її волею та була набута у порядку безоплатної приватизації від Піщанської сільської ради, що не мала права відчужувати цю ділянку.

Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення.

У спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

В силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, ОСОБА_1 , проявивши розумну обачність, міг та повинен був знати про те, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення.

З огляду на все викладене вище загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес ОСОБА_3 у збереженні права на земельну ділянку. Крім того, з огляду на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України (згідно з якими сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами, зокрема, і щодо подання зустрічного позову, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання) та враховуючи приписи частин третьої і четвертої статті 390 ЦК України, ОСОБА_1 не позбавлений можливості заявити до власника земельної ділянки позов про відшкодування необхідних витрат на утримання та збереження останньої, здійснених з часу, з якого власникові належить право на її повернення, а у разі здійснення поліпшень земельної ділянки, які не можуть бути відокремлені від неї без завдання їй шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки.

Отже витребування земельної ділянки у ОСОБА_1 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частинипершої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З огляду на вказане, у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Дана позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, які відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання неправомірним і скасування п.4 рішення Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 1-18-У від 12 березня 2008 року "Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та видачу державного акту на право власності на земельні ділянки на території АДРЕСА_3" про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,2489 га за адресою: АДРЕСА_3; визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 31 березня 2008 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 , на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2489 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , яка надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та розташована за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-08-126-01024, та відмову у задоволенні цих позовних вимог. Також рішення суду першої інстанції підлягає зміні щодо вимоги про витребування земельної ділянки, земельна ділянка площею 0,2489 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , яка надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та розташована за адресою: АДРЕСА_3 , підлягає витребуванню з незаконного володіння ОСОБА_1 у власність держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2017 року скасувати в частині задоволення позовних вимог про визнання неправомірним і скасування п. 4 рішення Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 1-18-У від 12 березня 2008 року "Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та видачу державного акту на право власності на земельні ділянки на території АДРЕСА_3" про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,2489 га за адресою: АДРЕСА_3; визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 31 березня 2008 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 , на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2489 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , яка надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та розташована за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-08-126-01024, та відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2017 року змінити щодо вимоги про витребування земельної ділянки: витребувати земельну ділянку площею 0,2489 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , яка надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та розташована за адресою: АДРЕСА_3 , з незаконного володіння ОСОБА_1 у власність держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: О.В.Лаченкова

О.В.Свистунова