Дата документу 05.06.2019 Справа № 335/1765/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/1765/18 Головуючий у 1 інстанції Шалагінова А.В.
Провадження № 22-ц/807/441/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - Орган опіки та піклування районної державної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про припинення права власності на 1/5 частку у спадковому майні, визнання права спільної часткової власності на 1/5 частку у спадковому майні,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа - Орган опіки та піклування районної державної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про припинення права власності на 1/5 частку у спадковому майні, визнання права спільної часткової власності на 1/5 частку у спадковому майні.

В обґрунтування позову зазначала, що сторони є спадкоємцями першої черги щодо майна померлого ОСОБА_5 .

До складу спадщини увійшла 1/2 частина у праві власності на автомобіль марки "Daewoo Lanos TF69Y", 2008 року випуску, номер шасі (кузову, рами) НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 , що належав померлому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 30 квітня 2009 р. Інша 1/2 частина належить ОСОБА_1 як дружині, оскільки автомобіль був придбаний в період шлюбу.

07 квітня 2017 р. державним нотаріусом Третьої Запорізької державної нотаріальної контори Трипольською К.К. були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до якого 1/2 частина у праві власності на автомобіль була розподілена таким чином: ОСОБА_3 - 2/5, ОСОБА_2 - 1 /5 , ОСОБА_4 - 1/5 , ОСОБА_1 - 1 /5 .

Таким чином, частка відповідача у праві власності на автомобіль в цілому складає 1/10. Після отримання свідоцтва про право на спадщину відповідач не заперечувала проти продажу автомобіля та розподілу грошових коштів відповідно до розміру часток співвласників. Позивач отримала дозвіл на перереєстрацію автомобіля від органу опіки та піклування, однак, після отримання дозволу відповідач відмовилась вчиняти будь-які дії для зняття з реєстрації, перереєстрації, продажу автомобіля.

Позивач зазначала, що частка відповідача у праві власності на автомобіль є незначною, відповідач не має водійських прав та не користується автомобілем, який на даний час не використовується, піддається корозії та втрачає свою цінність. Натомість позивач виховує двох малолітніх дітей, і очікує отримати гроші від продажу автомобіля, які можливо було би витратити на їх виховання.

Посилаючись на положення ч. 1 ст. 365 Цивільного кодексу України просила припинити право власності ОСОБА_4 на 1/5 частку у спадщині після померлого ОСОБА_5 , яка складається з 1/2 частини автомобіля марки "Daewoo Lanos TF69Y", 2008 року випуску, номер шасі (кузову, рами) НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 із одночасним визнанням за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і ОСОБА_2 права спільної часткової власності на зазначену 1/5 частку у спадщині після померлого ОСОБА_5 з наступним розподілом часток: за ОСОБА_3 - 10/100, за ОСОБА_2 - 5/100, за ОСОБА_1 - 5/100, та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію її частки у розмірі 9 511,30 грн., судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 липня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, стаття 34 Закону України «Про дорожній рух» не встановлює, що виникнення права власності на транспортний засіб пов`язується з його реєстрацією, а встановлює обов`язок зареєструвати вже належний транспортний засіб, на який у особи виникло право власності (належний цій особі). Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що свідоцтво про право на спадщину видані позивачам, не посвідчують права спадкоємців на майно, у даному випадку на автомобіль, оскільки свідоцтво про право на спадщину і є документом, який посвідчує наявність у спадкоємців права власності на автомобіль, яке виникло з моменту відкриття спадщини. Таким чином, судом першої інстанції була надана неправильна оцінка свідоцтву про право на спадщину.

ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_7 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не ґрунтується на законі.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина до складу якої увійшла Ѕ частина автомобіля марки «Daewoo Lanos TF69Y», 2008 року випуску, номер шасі (кузову, рами) НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_4 , що належав померлому на праві власності відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 30 квітня 2009 р.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 07 квітня 2017 р., ОСОБА_1 , яка є дружиною померлого ОСОБА_5 , належить Ѕ частина у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, а саме автомобіля марки «Daewoo Lanos TF69Y», 2008 року випуску, номер шасі (кузову, рами) НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_4 ).

Зі свідоцтва про право на спадщину законом, виданих ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 державним нотаріусом Третьої Запорізької державної нотаріальної контори Трипольською К.К. за спадковою справою № 238 за 2016 рік, зареєстрованих в реєстрі за №№ 1-62, 1-63, 1-65, вбачається, що спадкоємцями Ѕ частини автомобіля, що належала ОСОБА_5 , є: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 2/5 частки у спадщині, у т.ч. з урахуванням 1/5 частки у спадщині, від якої відмовився батько спадкодавця ОСОБА_8 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на 1/5 частку у спадщині; мати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на 1/5 частку у спадщині; дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на 1/5 частку у спадщині.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 успадкувала 1/5 частку, малолітні діти позивача ОСОБА_3 - 2/5 частки, ОСОБА_2 - 1/5 частку, а відповідач ОСОБА_4 - 1/5 частку у спадщині, яка складалась із Ѕ частки автомобіля.

Положеннями ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зміст вищевказаної норми права регулює вирішення питання щодо припинення права особи у спільній власності, в разі, якщо частка у спільному майні такої особи є незначною і не може бути виділена в натурі.

З огляду на зазначене, припинення вказаного права можливе саме за наявності в особі права власності на частку у спільному майні, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та вірного висновку про те, що сторонам були визначені частки у спадщині, а не у праві власності на майно.

Так, за приписами ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 30 квітня 2009 р., власником спірного автомобіля в ньому значиться померлий ОСОБА_5 Позивач, її малолітні діти та відповідач наразі не здійснили оформлення права власності на належні їм частки транспортного засобу і не внесли відповідних даних до реєстраційних документів.

Таким чином, суд вірно встановив, що застосування ч. 1 ст. 365 ЦК України до спірних правовідносин наразі є не можливим.

Норми Книги шостої ЦК України «Спадкове право» не передбачають можливості припинення права особи на частку у спадщині.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не ґрунтується на законі, оскільки діюче законодавство взагалі не передбачає припинення права власності у спадщині. Усунення від права на спадкування відповідно до вимог ст.. 1224 ЦК України не є предметом розгляду у даній справі.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 липня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 червня 2019 року.

Головуючий

Судді: