Справа № 161/2706/18
Провадження № 2/161/633/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2019 року

місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого судді Івасюти Л.В.

за участю секретаря судового засідання Маковецької Т.М.

з участю позивача ОСОБА_1

його представника ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики .

Позовну заяву мотивує тим, що ОСОБА_5 в період з 10 липня 2013 року по 10 квітня 2014 року взяла у нього в борг 13000 доларів США, які зобов`язувалась повернути на його першу вимогу. Факт укладення письмового договору позики та отримання коштів на суму 13000 доларів США підтверджується письмовими розписками ОСОБА_5 від 10 липня 2013 року на суму 7000 доларів США, розпискою від 2 жовтня 2013 року на суму 3000 доларів США та розпискою від 10 квітня 2014 року на суму 3000 доларів США, які були складені на підтвердження укладення договору позики. Вказані вище кошти ОСОБА_5 брала в борг для ведення бізнесу разом із своїм сином, ОСОБА_3 на термін, який конкретно не визначався у договорі позики, але повернення коштів мало відбутись на першу його вимогу. Крім коштів по договору позики для ОСОБА_5 в сумі 13000 доларів США він ще дав в борг 12000 доларів США ОСОБА_3 , який є сином ОСОБА_5 Факт отримання коштів на таку суму підтверджується письмовими договорами позики між ним та ОСОБА_3 розпискою від 10.02.2014 року на суму 7000 доларів США розпискою від 14 вересня 2014 року на суму 5000 доларів США. 31 серпня 2015 року ОСОБА_5 добровільно йому повернула 500 доларів США за договором позики сина, ОСОБА_3 від 10 лютого 2014 року, про що на розписці на звороті зроблено відмітку і стоїть його підпис. В подальшому, повернення коштів за вищевказаними розписками боржниками ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не проводилось. Останні уникали зустрічі з ним та не відповідали на його телефонні дзвінки. 05.12.2015 року він повідомив ОСОБА_5 і її сина, ОСОБА_3 електронним листом про повернення йому коштів за договорами позики. Саме цю дату просить суд вважати датою, з якої починають йти строки позовної давності. 09 листопада 2015 року він звернувся у прокуратуру Волинської області та в прокуратуру м. Луцька з письмовою заявою стосовно порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_5 та її сина, ОСОБА_3 за шахрайські дії з їх сторони, проте в порушенні кримінальної справи було відмовлено. В подальшому після його звернення у правоохоронні органи, було відкрито кримінальне провадження № 0000945 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України. Постановою слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області від 24.12.2016 року кримінальне провадження у даній справі було закрито.

Посилаючись на вищенаведене, згідно уточненої заяви, позивач просить суд стягнути за договорами позики з ОСОБА_5 19500 доларів США, що по курсу Національного банку України станом на 5 лютого 2019 року становить 535860 гривень ( 1 долар США - 27 гривень 48 копійок), стягнути з ОСОБА_3 за договорами позики 5000 доларів США, що по курсу Національного банку України станом на 5 лютого 2019 року становить 137400 гривень (1 долар США - 27 гривень 48 копійок).

Від відповідача ОСОБА_3 на адресу суду надійшов відзив, який він обгрунтовує тим, що згідно позовних вимог відповідач просить стягнути із ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 11500,00 доларів США, що по курсу становить 310626 грн. Грошові зобов`язання (правовідносини) нібито виникли у нього перед ОСОБА_1 на підставі розписки від 10.02.2014 року на суму 7000,00 доларів США, та розписки від 14.09.2014 року на суму 5000,00 доларів США. За розпискою від 14.09.2014 року він дійсно писав її власноручно та отримував кошти від ОСОБА_1 в сумі 5000 доларів США. Проте, він повністю дані кошти виплатив позивачу. Станом на даний час у нього перед позивачем заборгованості не має. Тому, вважає безпідставними та необгрунтованими позовні вимоги. Йому невідомо про те, що ОСОБА_5 повертала 500доларів США за розпискою від 10.02.2014р. Ним не надавались повноваження ОСОБА_5 на повернення від його імені грошових коштів ОСОБА_1 . Крім того, просить суд застосувати у даному спорі строк позовної давності, так як вважає, що строк позовної давності по позовних вимогах позивача, закінчився. Згідно розписки на підставі якої виникли правовідносини між ним та позивачем, строк повернення грошових коштів визначений моментом вимоги. Таким, чином, строк позовної давності за розпискою від 14.09.2014 року починає свій перебіг з 15жовтня 2014 року та закінчується відповідно 15 жовтня 2017 року. Так само і за розпискою від 10.02.2014 року, строк починає свій перебіг з 07 березня 2014 року та закінчується відповідно 07 березня 2017 року. Враховуючи це, не заслуговує на увагу та суперечить ст.ст. 261, 1049 ЦК України твердження позивача про те, що строк позовної давності слід застосовувати з 05.12.2015 року (з часу повідомлення електронним листом).

Посилаючись на наведене, відповідач ОСОБА_3 просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Від відповідача ОСОБА_5 відзиву не надходило.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав з мотивів, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, подавши суду відзив на позовну заяву, згідно з яким просив відмовити в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про дату розгляду справи, в тому числі через оголошення на офіційному веб сайті судової влади України. Суд вважає за можливе розглядати справу за її відсутності.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, та подані позивачем та відповідачем докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог і заперечень, суд установив таке.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З матеріалів справи випливає, що згідно розписки від 10 липня 2013 року відповідач ОСОБА_5 взяла в борг у позивача ОСОБА_1 7000 доларів США, вказавши про повернення суми боргу при першій вимозі.

Згідно розписки від 02 жовтня 2013 року відповідач ОСОБА_5 взяла в борг у позивача ОСОБА_1 3000 доларів США, які зобов`язалась повернути при першій вимозі.

Згідно з розпискою від 10 квітня 2014 року відповідач ОСОБА_5 взяла в борг у позивача ОСОБА_1 3000 доларів США, які зобов`язалась повернути при першій вимозі.

Згідно розписки від 10 лютого 2014 року, в якій зазначено, що ОСОБА_3 взяв позику 7000доларів США, які зобов`язується повернути при першій вимозі , судом встановлено, що таку розписку написано власноручно відповідачем ОСОБА_5 і підписано власноручно нею , а тому суд вважає, що відповідно до даної розписки договір позики відбувся саме між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_5 незважаючи на те, що в розписці зазначено, що кошти в борг у ОСОБА_1 бере ОСОБА_3 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснив, що дійсно вказану розписку власноручно писала відповідач ОСОБА_5 , отримувала особисто від нього кошти і ставила на розписці свій підпис.

Таким чином, судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_5 згідно розписок від 10 липня 2013 року, 02 жовтня 2013 року, 10 лютого 2014 року та 10 квітня 2014 року були укладені договори позики.

Суму коштів відповідач зобовязувалась повернути на першу вимогу кредитора.

Судом встановлено, що із позичених коштів відповідачем повернуто позивачу 500 доларів США., а всього відповідачем ОСОБА_5 взято в борг у позивача і не повернуто 19500 доларів США.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про дату розгляду справи. У судовому засіданні приймав участь представник відповідача ОСОБА_3 , який є її сином, а отже у суду немає сумнівів про те, що відповідач обізнана про дану справу.

Доказів про те, що відповідач ОСОБА_5 не укладала вкаані договори позики у суду немає.

Згідно з розпискою від 14.09.2014р. відповідач ОСОБА_3 взяв в борг у позивача ОСОБА_1 5000доларів США, які зобов`язувався повернути при першій вимозі.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні підтвердив факт отримання ОСОБА_3 5000доларів США у борг у позивача ОСОБА_1 , який , як пояснив представник відповідача, повністю ОСОБА_1 повернув.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечив факт повернення відповідачем ОСОБА_3 йому коштів.

Доказів про те, що відповідач ОСОБА_3 повернув позивачу борг відповідачем не надано.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 у лютому 2015 році звертався неодноразово до відповідачів з проханням повернути суму боргу за розписками, але останні відмовились повертати кошти.

Після чого, 01.01.2019р. позивач звернувся в Луцький відділ поліції із заявою про шахрайські дії, вчинені щодо нього відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Слідчим відділом Луцького відділу поліції ГУНП у Волинській області проводилось досудове розслідування за матеріалами кримінального провадження №0000945, внесенного до ЄРДР, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

В ході досудового розслідуванняв в якості свідка була допитана відповідач ОСОБА_5 , яка пояснила, що приблизно 5 років тому, їй потрібні були грошові кошти для розвтку бізнесу, а саме: роздрібної торгівлі. В той час ОСОБА_6 повідомила їй, що вона може позичити гроші. В подальшому, на протязі двох років вона брала у ОСОБА_6 в борг грошові кошти. В загальному сума позики склала 18000 доларів США. На протязі 2013-2014 років ОСОБА_5 повертала частину позичених коштів, та відповідні відсотки. Розписок про повернення коштів ніхто не писав.

05.12.2015 року вона отримала електронний лист від ОСОБА_1 з вимогою повернути борг. Аналогічний лист прийшов на ім`я її сина ОСОБА_3 . У вересні 2015 року ОСОБА_5 особисто передала ОСОБА_1 500 доларів США, розписка про що відсутня. Крім того, 30.03.2016р. вона, за допомогою поштового переказу, відправила 100 доларів США (2500 грн.) за адресою: АДРЕСА_1 А.

Постаною слідчого від 24.12.2016р. вищевказане кримінальне провадження закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у вязкуз відсутністю в ОСОБА_7 ОСОБА_8 та ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення.

Отже, із наведеного випливає, що позивач звертався до відповідачів 05.11.2015р.електронним листом з вимогою повернути борг, про що свідчать надані позивачем дві квитанції про надіслання повідомлення на прізвище « ОСОБА_9 » від 05.11.2015р.

Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Приймаючи до уваги , що позивач 05.11.2015р. звертався з вимогою до відповідачів про повернення боргу, тому строк позовної давності позивачем не пропущено, а посилання представника відповідача на цю обставину, як на підставу для відмови у задоволенні позову, судом до уваги не приймається.

Суд не приймає до уваги і посилання представника відповідача ОСОБА_3 про те, що останній повернув позивачу борг в сумі 5000доларів США , оскільки доказів відповідачем суду не надано, а знаходження у позивача оригіналу розписки про наявність боргу свідчить про невиконання відповідачем такого зобов`язання.

Судом встановлено, що загальна сума заборгованості відповідачів за розписками становить 24500 доларів США , з яких: сума заборгованості ОСОБА_5 - 19500 доларів США, що в еквіваленті в гривні за курсом Національного Банку України, станом на 12.06.2019р., складає 514312,50грн., та 5000 доларів США, заборгованості ОСОБА_3 за договором позики, що в еквіваленті в гривні за курсом Національного Банку України, станом на 12.06.2019р., становить 131875грн.

За таких обставин, зважаючи на вищевикладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики слід задовольнити частково у вищевказаній сумі, з урахуванням курсу долара США станом на дату ухвалення рішення суду.

Клопотання представника позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу також підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, крім іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до вимог ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З матеріалів справи випливає, що під час розгляду справи в суді правнича допомога ОСОБА_1 надавалась адвокатом Гаврилюком В.В. на підставі свідоцтва про заняття адвокатською діяльністю №1 від 29 червня 1993 року, договору про надання правничої допомоги від 19.04.2018 року №34, квитанції №12 на суму 10000грн.

Враховуючи фактичний обсяг наданої правничої допомоги адвокатом Гаврилюком В.В., з врахуванням вимог розумності і справедливості, пропорційності задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про задоволення заяви про стягнення витрат на правову допомогу в загальній сумі 5000 грн., з яких: з відповідача ОСОБА_5 в користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути 3000грн. за надання правничої допомоги, а з відповідача ОСОБА_3 в користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню 2000грн. за надання правничої допомоги . Як слідує із змісту ч.ч.1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тим чином, з огляду на часткове задоволення позову, підлягає до стягнення з відповідачів в користь позивача сплачений останнім судовий збір в сумі 6461,88грн. (5143,13+1318,75), відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір».

У задоволені решти позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 2, 5, ч.3 ст. 12, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 256, 257, 261, 526, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд,-

ухвалив :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 ,ідентифікаційний код невідомий, адреса: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІПН невідомий, адреса: АДРЕСА_3 боргу за договором позики в сумі 19500 доларів США, що в переводі на гривні за курсом Національного Банку України, станом на 12.06.2019р., становить 514312,50грн. , 5143,13грн. судових витрат., та 3000грн. за надання правничої допомоги.

Стягнути з ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_1 , ІПН невідомий, адреса: АДРЕСА_3 боргу 5000 доларів США за договором позики, що в переводі на гривні за курсом Національного Банку України, станом на 12.06.2019р., становить 131875грн., 1318,75грн.судових витрат., та 2000грн. за надання правничої допомоги.

У задоволені решти позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІПН невідомий, адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_5 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_4 .

Суддя Луцького міськрайонного суду Івасюта Л.В.