ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8974/19 Справа № 213/1785/17 Суддя у 1-й інстанції - Алексєєв О. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , яка діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 серпня 2019 року, яке ухвалено суддею Алексєєвим О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 04 вересня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», у терепешній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (надалі АТ КБ «ПриватБанк») звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та просив стягнути з відповідача заборгованість за укладеним кредитним договором № б/н від 18 лютого 2010 р., що виникла, станом на 31 грудня 2016 р., в сумі 59 251,23 грн., через неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, а саме: 5 802,47 грн. - заборгованість за кредитом; 46 951,08 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 200 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2 797,68 грн. - штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 жовтня 2017 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості за договором №б/н від 18 лютого 2010 року в розмірі 59 251,23 грн., яка виникла через неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, а саме: 5 802,47 грн. - заборгованість за кредитом; 46 951,08 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 200 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2 797,68 грн. - штраф (процентна складова) та судовий збір в розмірі 1600,00 грн.

Ухвалою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2019 року за заявою відповідача ОСОБА_1 заочне рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 жовтня 2017 року скасовано.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 серпня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 18 лютого 2010 року в розмірі 5802 грн. 47 коп. та судовий збір в розмірі 156 грн. 69 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками.

Апелянт звертає увагу на те, що судом першої інстанції не враховано, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.

В апеляційній скарзі представник відповідача ставить питання по скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

На думку апелянта, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що заповнення та підписання Анкети - заяви є саме підтвердженням укладання кредитного договору.

Вважає, що судом ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки не враховано, що в Анкеті - заяві відсутні суттєві умови кредиту, а саме не визначена сума розміру кредиту, строк, на який надається кредит, а також умови їх повернення, тому договір є нікчемним.

Представник відповідача звертає увагу на те, що довідка від 10 травня 2019 року є недостовірним доказом, так як не визначені дати отримання карток, види карток, а також строк дії карток та незрозуміло на яких особових рахунках знаходились ці кошти.

На думку апелянта, виписки, які були надані ПАТ КБ «ПриватБанк» не підписані уповноваженою посадовою особою позивача, а лише завірені як копії, а розрахунок не мстить посилань на особовий рахунок, види операції, що свідчить про недостовірність доказу.

Крім того, представник відповідача, як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі наполягає на застосуванні позовної давності, хоча і вважає, що договір б/н від 18 лютого 2010 року є нікчемним, а докази отримання карток відповідачем позивачем не надано.

У відзиві представник відповідача на апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначає про те, що позивачем не зазначено, відповідно до ст. 376 ЦПК України, з яких підстав суд апеляційної інстанції має скасувати рішення суду, тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг, відзиву представника відповідача на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 18 лютого 2010 року по відсоткам за користування кредитом в розмірі 46 951,08 грн., заборгованості за пенею та комісією в розмірі 3 200 грн. та штрафу (фіксована частина) в розмірі 500 грн., штрафу (процентна складова) в розмірі 2 797,68 грн., тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 18 лютого 2010 року відповідач звернувся до позивача із Анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідно до якої Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», надав ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 6200 грн. на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на невиконання відповідачем умов Договору про надання банківських послуг, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за укладеним кредитним договором № б/н від 18 лютого 2010 р., що виникла станом на 31 грудня 2016 року, за розрахунком позивача в сумі 59 251,23 грн., через неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, а саме: 5 802,47 грн. - заборгованість за кредитом; 46 951,08 - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 200 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2 797,68 грн. - штраф (процентна складова).

Задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем по справі подано достатньо доказів на підтвердження виникнення кредитних правовідносин між сторонами та отримання відповідачем кредиту на картку, про що свідчить Анкета-заява від 18 лютого 2010 року, яка підписана відповідачем, розрахунок заборгованості за договором № б/н від 18 лютого 2010 року, з якої вбачається, що позичальник користувалася грошима, знімав готівку, розраховувався в магазинах.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками та пенею, суд першої інстанції виходив з того, що обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, позивач посилався на Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, однак, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з цими Витягом з Тарифів та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг було ознайомлено відповідача, який при цьому погодився з ними, підписуючи Заяву.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договору приєднання розроблені ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк», вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Як встановлено судом, згідно Анкети - заяви позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 6 200 гривень з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, відповідачем по справі було належним чином не виконано умови кредитного договору, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 59 251,23 грн., яка складається з: 5 802,47 грн. - заборгованість за кредитом; 46 951,08 - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 200 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2 797,68 грн. - штраф (процентна складова).

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику, грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом, розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства, та договірні, розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі.

У заяві позичальника від 18 лютого 2010 року процентна ставка і комісія не зазначена.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованості за тілом сумі 5 802, 47 грн. та відсотками за користування кредитом в сумі 46 951,08 грн.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, 12 місяців з моменту підписання, пунктом 1.1.7.31 згаданих Умов, позовну давність щодо вимог банку встановлено 50 років.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, Банку, яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у Постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем по справі.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин, 18 лютого 2010 року, до моменту звернення до суду із вказаним позовом 05 липня 2017 року, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Вище зазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року.

При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

На підставі наведеного вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2010 року, шляхом підписання Заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

До того ж, у даному випадку, необхідно зауважити, що міжнародними актами, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, у зв`язку з чим сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, колегія суддів зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих Правил тим більше, співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав вважати, що при укладенні договору з відповідачем по справі ОСОБА_1 , ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк», дотримався вимог, передбачених чинним законодавством України про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими Банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

На підставі наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 18 лютого 2010 року в розмірі 5 802,47 грн., що складається з тіла кредиту, та відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам за користування кредитом та про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Отже, висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом, через недотримання позивачем вимог, передбачених чинним законодавством України про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими Банк, є обґрунтованим.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивача що судом першої інстанції не враховано, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів, оскільки позивачем не доведено суттєві умови укладеного між сторонами договору, зокрема щодо розміру та порядку сплати процентів, Анкета-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містить даних щодо процентної ставки, а інших доказів на підтвердження домовленості сторін про сплату процентів позивачем не надано.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що заповнення та підписання Анкети - заяви є саме підтвердження укладання кредитного договору, оскільки як вбачається з матеріалів справи своїм підписом у Анкеті-заяві ОСОБА_1 визнав та погодився з тим, що ця заява складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (кредитний договір).

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги представника відповідача, що судом ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки не враховано, що в Анкеті - заяві відсутні суттєві умови кредиту, а саме не визначений розмір кредиту, строк, на який надається кредит, а також умови їх повернення, тому договір є нікчемним, оскільки як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що між сторонами не була узгоджена, зокрема, процентна ставка та комісія, однак, відповідач згідно виписок по картковим рахункам користувався кредитними карками, знімав готівку в банкоматах та розраховуюся в магазинах у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати укладений між сторонами кредитний договір б/н від 18 лютого 2010 року нікчемним.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги представника відповідача, що довідка від 10 травня 2019 року є недостовірним доказом, так як в ній не визначені дати отримання карток, види карток, а також строк дії карток та незрозуміло на яких особових рахунках знаходились ці кошти, оскільки як вбачається з матеріалів, відповідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 10 травня 2019 року, Банком неодноразово здійснювався перевипуск кредитної картки за кредитним договором № б/н від 18 лютого 2010 року із встановленням нових строків її дії, тобто пролонгування договору, зокрема: №428260, № 354481, № 667879, № 765708, № НОМЕР_1 . Востаннє за вказаним кредитним договором ОСОБА_1 було видано кредитну картку зі строком її дії до 06/2017. Крім того, відповідно до розрахунку заборгованості за договором, відповідач здійснював погашення заборгованості по перевипущених картках та в подальшому користувався даними картками (а.с.123-127).

Не заслоговують на увагу доводи апеляційної скарги представника відповідача, що виписки, які були надані ПАТ КБ «ПриватБанк» не підписані уповноваженою посадовою особою позивача, а лише завірені як копії, а розрахунок не містить посилань на особовий рахунок, види операції, що свідчить про недостовірність доказу, оскільки виписка та розрахунок заборгованості за кредитним договором був перевірений судом першої інстанції, та суд визнав його належним та допустимим доказом по справі. Крім того, колегія суддів дослідивши наданий позивачем до позовної заяви розрахунок заборгованості по тілу кредиту вважає його правильним та погоджується з ним.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги представника відповідача, щодо застосування позовної давності, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Крім того, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у Постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (статті 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Як слідує з довідки АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 129), Банком здійснювався перевипуск кредитної картки за кредитним договором №б/н від 18 лютого 2010 року із встановленням нового строку її дії, тобто пролонгування договору. Востаннє за вказаним кредитним договором ОСОБА_1 видано кредитну картку до 06/2017, тобто до 31.06.2017 року. Після цього пролонгування строку дії кредитної картки не здійснювалось.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за погодженням сторін, строк дії кредитного договору, який співпадає зі строком дії кредитної картки, визначено до 06/2017 року, тому строк позовної давності по заборгованості за тілом кредиту в розмірі 5802,47 грн. позивачем не пропущений.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , яка діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 серпня 2019 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне рішення суду складено 25 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: