Справа № 308/1830/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2019 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Іванова А.П.,

за участі секретаря судового засідання Боти О.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та знаття з реєстрації,-

встановив:

18.02.2019 року представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Свида О.Г., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив: визнати ОСОБА_3 , 1970 року народження, такою, що втратила право користуватися житловим будинком по АДРЕСА_1 та примусово зняти її з реєстраційного обліку з даного житлового будинку, а також стягнути на користь позивача судовий збір.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується будинковою книжкою Серії № НОМЕР_1 до п. 52 Інструкції та договором дарування. 24.08.1991 року між позивачем та відповідачкою був укладений шлюб, який 21.09.2017 року було розірвано рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області. 17.01.2001 року відповідачку було зареєстровано на жилу площу, як члена сім`ї. Одразу після розірвання шлюбу відповідачка перестала користуватись даним житлом, позивач не вчиняв їй перешкод в користуванні житлом. Позивач стверджує, що відповідачка втратила право користування житловим будинком, у зв`язку з тим, що вона не являється членом сім`ї та обмежує право позивача на розпорядження та користування своєю власністю.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Свида О.Г. позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, та пояснив, що відповідачка не проживає в даному житловому будинку з жовтня 2017 року.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце слухання справи, а тому суд приходить до переконання про можливість розглянути справи у відсутності відповідача згідно вимог ч.3 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК та ухвалює заочне рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Свида О.Г., дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.09.2017 року у справі №308/5078/17 було розірвано, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією даного рішення (а.с.7).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується будинковою книжкою Серії №8 до п. 52 Інструкції (а.с.8-10) та договором дарування від 04.01.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Дроботя А.Й., зареєстрованого в реєстрі за №2 (а.с.11)

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Така позиції висвітлена в постанові Верховного Суду України у справі №6-709цс16 від 16.11.2016.

Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, а саме, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, закріплений у ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належність та допустимість доказів, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд встановив, що відповідачка за місцем своєї реєстрації не проживає понад один рік, факт реєстрації відповідачки ОСОБА_3 за вказаною вище адресою порушує права позивача як законного власника свого майна щодо користування та розпорядження вказаним будинком, а тому відповідачку слід визнати такою, що втратила право користування житловим будинку АДРЕСА_1 та зняти її з реєстраційного обліку з даного житлового будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на наведене, з відповідачки підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову до суду.

Керуючись ст. 71, 72, 150, 156 ЖК Української РСР, ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 13, 76, 81, 89, 265, 273, 280, 282, 289ЦПК України, суд -

ухвалив:

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 та зняти її з реєстраційного обліку з даного житлового будинку.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН: НОМЕР_2 ), мешканця АДРЕСА_1 , сплачений судовий збір в розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.)

Заочне рішення може бути переглянуте Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду А.П. Іванов