Заводський районний суд м. Запоріжжя

Справа № 332/980/19
Провадження №: 2-о/332/41/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 листопада 2019 р. м.Запоріжжя
Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді - Сінєльніка Р.В.,
при секретарі - Ковтун В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу в порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , заінтересована особа: Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, про встановлення факту родинних відносин, -
ВСТАНОВИВ:
18.05.2019 року до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин звернувся ОСОБА_3 , в подальшому 20.05.19р. надав уточнену заяву. В уточненій заяві зазначено, що з2003 року заявник постійно мешкає на території України, на підставі рішення від 03 лютого 2004 року йому 24 лютого 2004 року видана тимчасова посвідка на постійне проживання. З моменту прибуття до України і до 31.05.2011 року заявник проживав та був зареєстрований у своєї бабусі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 . Заявник звернувся до Державної Міграційної служби України в Запорізькій області з питання набуття громадянства України за територіальним походженням на підставі ст.8 ЗУ «Про громадянство України» та надав всі документи, але йому роз`яснили, що для набуття громадянства на підставі ст.8 ЗУ «Про громадянство» заявнику необхідно підтвердити родинні стосунки з бабусею ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також факт її постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України». Тому в заяві ОСОБА_3 просить встановити зазначені юридичні факти.
В судовому засіданні заявник ОСОБА_3 та його адвокат Артеменко Є.А. підтримали заяву, просили суд її задовольнити із викладених в заяві підстав.
Представник Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області Маменко К.С. в судовому засіданні проти заяви ОСОБА_3 не заперечувала.
Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що вона проживає в будинку АДРЕСА_2 , тобто по сусідству з будинком ОСОБА_4 , яка проживала поруч, а саме в будинку АДРЕСА_1 . Вона проживала там постійно з 70-х років пришлого століття, ще за радянських часів, і до самої своєї смерті. В 2003 році до неї приїхав проживати її онук ОСОБА_1 , який став з нею постійно проживати. Також він і раніше до неї приїжджав у гості, коли був маленький, ще у 90-х роках.
Аналогічні пояснення надала суду свідок ОСОБА_6 .
Вивчивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, оцінивши докази, суд вважає можливим задовольнити вказану заяву з нижченаведених підстав.
Як встановлено судом та зазначено в заяві, з2003 року заявник постійно мешкає на території України, на підставі рішення від 03 лютого 2004 року йому 24 лютого 2004 року видана тимчасова посвідка на постійне проживання. З моменту прибуття до України і до 31.05.2011 року заявник проживав та був зареєстрований у своєї бабусі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією тимчасової посвідки на постійне проживання серія НОМЕР_1 / НОМЕР_2 та талоном до тимчасового посвідчення.
Громадянка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с.Дубіно, Борисівського району, Курської області, була документована паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 виданого Шевченківським РВ УМВС України в Запорізькій області від 18.09.2001 року у зв`язку із загальним обміном, що підтверджується копією листа №2316-341/2316.1.1-19 від 09.02.2019 року.
В свідоцтві про народження заявника серія НОМЕР_4 видане відділом ЗАГС С Рахимовського р-ну м. Ташкент в графі матір зазначена « ОСОБА_7 ».
ІНФОРМАЦІЯ_2 батьки заявника: ОСОБА_7 і ОСОБА_8 одружились, про що Будинком одруження м.Самарканд зроблено актовий запис №153, після одруження моя мати змінила прізвище « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_5 .
Мати заявника ОСОБА_11 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Горький в Російській Федерації, у заявника відсутнє її свідоцтво про народження. Отже, заявник позбавлений можливості витребувати будь яку інформацію щодо її народження із зазначенням її батьків у актових записах, оскільки на даний час мати заявника перебуває на непідконтрольній території Автономної Республіки Крим.
Правовим обґрунтуванням ситуації, що склалася являється те, що 27.04.2014 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року №1207, яким визначено статус території, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, - АР Крим та м. Севастополь.
У листі Міністерства юстиції України від 05.11.2014 року №13-32/664 зазначено, що цим Законом визначено статус території, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, - Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, встановлено особливий правовий режим на цій території, визначено особливості діяльності в умовах цього режиму, додержання та захисту прав фізичних та юридичних осіб.
Статтею 9 Закону №1207 передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому цим законом.
Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Таким чином, документи, видані органами Російської Федерації на території Криму, не мають юридичної сили на території України.
Факт того, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідною бабусею заявника, підтвердили свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , які були допитані в судовому засіданні. Зазначені свідки також підтвердили факт постійного проживання ОСОБА_4 до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».
Зазначені факти також підтверджуються рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.11.2008р. по цивільній справі № 2-2867/2008 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_12 , 3-я особа - державний нотаріус П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Куріпко В.О., про визнання недійсним заповіту, підписаного сторонньою особою. В ході розгляду вказаної справи Шевченківський районний суд м.Запоріжжя встановив наступне:
« ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_12 , 3-я особа - державний нотаріус Пятої Запорізької державної нотаріальної контори Куріпко В.О., про визнання недійсним заповіту, підписаного сторонньою особою. В заяві позивачка зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла її мати - ОСОБА_4 . Після її смерті відкрилась спадщина на жилий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 01.02.2007 року у встановлений законом строк позивачка ОСОБА_7 звернулась до Пятої Запорізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. У Пятій Запорізькій державній конторі позивачці повідомили, що за чотири місяці до смерті ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла все належне їй майно сестрі позивачки ОСОБА_12 відповідачці у справі. Заповіт ОСОБА_4 від 13.09.2006 року записано нотаріусом зі слів ОСОБА_13 та у зв`язку з хворобою ОСОБА_4 підписаний ОСОБА_14 в присутності свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . На думку позивачки зазначений заповіт є недійсним, як такий, що вчинений в порушення вимог законодавства, тому що мати позивачки була грамотною, не страждала на тяжкі захворювання та могла сама підписати заповіт. У зв`язку з зазначеними обставинами ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом та просить суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 від 13.09.2006 року, посвідчений державним нотаріусом Пятої Запорізької державної нотаріальної контори Куріпко В.О. В судовому засіданні позивачка ОСОБА_7 та її представник позовні вимоги підтримали, підтвердили обставини, зазначені в позові, при цьому позивачка ОСОБА_7 суду пояснила, що на її думку, заповіт було складено з порушенням вимог закону, бо її мати могла самостійно підписати заповіт, але нотаріус запросив для цього свідків, мотивуючи це хворобою матері. В судовому засіданні представники відповідачки ОСОБА_12 позов не визнали. При цьому суду пояснили, що останнім часом перед укладенням заповіту ОСОБА_13 хворіла та не могла особисто не тільки підписувати документи, а навіть самостійно істи, оскільки у неї сильно тремтіли руки. 3-я особа державний нотаріус П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори - Куріпко В.О. до суду не з`явилась, подала заяву про розгляд справи в її відсутності.
Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_7 задоволенню не підлягають.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла мати позивачки та відповідачки - ОСОБА_4 . Після її смерті відкрилась спадщина на жилий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 01.02.2007 року у встановлений законом строк позивачка ОСОБА_7 звернулась до П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. У П`ятій Запорізькій державній конторі позивачці повідомили, що за чотири місяці до смерті ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла все належне їй майно сестрі позивачки ОСОБА_12 відповідачці у справі.
Заповіт ОСОБА_4 від 13.09.2006 року записано нотаріусом зі слів ОСОБА_13 та у зв`язку з хворобою ОСОБА_4 підписаний ОСОБА_14 в присутності свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .
Як передбачено ст.. 1233, ч.1 ст. 1235 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок її смерті, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
У відповідності до ч.1 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
Відповідно до ч.2 ст. 1257 ЦК України, за позовом зацікавленої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та(або)не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті-за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.2,10 Постанови № 3 від 28.04.1978 р.(із змінами) «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків....Правила ст.55 ЦК(в ред.1969 р.)поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладання угоди він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.).
Для визначення наявності такого стану на момент укладання угоди суд призначає судово-психіатричну експертизу.
Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент її укладання він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.
12.07.2007 року ОСОБА_7 вже зверталась до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_12 про визнання недійсним заповіту, вчиненого особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06.05.2008 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 було відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 09.07.2008 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06.05.2008 року залишено без змін.

Під час розгляду судом зазначеної вище цивільної справи за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_12 про визнання недійсним заповіту, вчиненого особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій, позивачка ОСОБА_7 стверджувала, що її мати перенесла інсульт та декілька мікроінсультів та останнім часом стан її здоров`я значно погіршився.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, обставини, встановлені рішенням суду від 06.05.2008 року не доказуються при розгляді даної справи і вважаються доведеними.

Так, в рішенні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06.05.2008 року встановлено, що спірний заповіт був підписаний 13.09.2006 року, а смерть ОСОБА_4 настала ІНФОРМАЦІЯ_4 , причиною смерті ОСОБА_4 стала старість, без згадування на психоз, заповіт складався як волевиявлення заповідачки ОСОБА_4 , з дотриманням вимог закону щодо його форми та змісту, порядку нотаріального посвідчення.

Посилання позивачки на те, що ОСОБА_4 підписувалась самостійно за отримання пенсії, суд оцінює критично, бо це не є доказом того, що в день складання заповіту ОСОБА_4 могла писати.

Допитані свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 суду пояснили, що на прохання ОСОБА_12 вони були присутні під час складання та нотаріального посвідчення заповіту ОСОБА_4 в П`ятій державній Запорізькій нотконторі . У зв`язку з поганим зором ОСОБА_4 заповіт від її імені підписав ОСОБА_17 , при цьому були присутні ОСОБА_18 , ОСОБА_19 . Перед підписанням заповіту його текст був вголос прочитаний ОСОБА_4 , на питання нотаріуса вона давала чіткі відповіді про свою особу, розуміла значення своїх дій та адекватно поводилась, заперечувала будь-який вплив на неї ,висловила свою волю скласти заповіт на користь саме ОСОБА_12 . Неспроможність ОСОБА_4 самостійно розписуватись на день укладення заповіту підтвердили її сусіди за останнім місцем проживання ОСОБА_20 та ОСОБА_21 . Крім того, як вбачається з тексту заповіту від 13.09.2006 р. та підтверджено показами свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_22 , державним нотаріусом дієздатність ОСОБА_4 була перевірена і сумнівів щодо її психічного здоров`я не виникало, при цьому нотаріусом було виконано всі вимогу законодавства щодо підписання заповіту сторонньою особою.

Аналізуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що позивачка не довела свої вимоги про недійсність оспорюваного заповіту через те, що він був складений без додержання вимог законодавства».

Отже, зазначене рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.11.2008р. по цивільній справі № 2-2867/2008 підтверджує факт родинних відносин, а саме те, що мати заявника ОСОБА_7 є донькою ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 та за життя постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки в свідоцтві про народження заявника зазначено, що його матір`ю є ОСОБА_7 , яка до шлюбу мала прізвище « ОСОБА_9 », суд приходить до висновку, що померла ОСОБА_4 , є рідною бабусею заявника ОСОБА_3 .

Заявник звернувся до Державної Міграційної служби України в Запорізькій області з питання набуття громадянства України за територіальним походженням на підставі ст.8 ЗУ «Про громадянство України» та надав всі документи, але йому роз`яснили, що для набуття громадянства на підставі ст.8 ЗУ «Про громадянство» заявнику необхідно підтвердити родинні стосунки з бабусею ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також факт її постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».

В Постанові Пленуму Верховного Суду «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року зі змінами в п. 5 зазначено, що залежно від мети встановлення фактів заінтересованими особами в цих справах можуть бути, наприклад, відділи соціального захисту населення у справах про встановлення факту перебування на утриманні особи, яка померла, для призначення пенсії заявникові; інші спадкоємці у справах про встановлення факту прийняття спадщини; органи внутрішніх справ - у справах про встановлення факту родинних відносин для вирішення питання про належність до громадянства України; органи страхування - у справах про встановлення факту належності страхового свідоцтва.

Оскільки встановлення факту родинних відносин між заявником та його бабусею ОСОБА_23 породжує набуття його громадянство України за територіальним походженням, тому заінтересованою особою зазначено Управління Державної Міграційної служби України в Запорізькій області.

В Постанові Пленуму Верховного Суду «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року зі змінами в п.7 указано, що відповідно до п.1 ст.273 ЦПК суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника.

Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану.

Встановлення факту родинних стосунків між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , та факту постійного проживання ОСОБА_4 до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», необхідно для набуття громадянства України.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства»).

В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

За таких обставин суд прийшов до висновку, що заява заснована на законі та є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 315-319 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Встановити факт родинних стосунків між мною ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та його бабусею ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановити факт постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення до Запорізького апеляційного суду через Заводський районний суд м.Запоріжжя.

Повний текст рішення виготовлено 27.11.2019р.

Суддя Р.В. Сінєльнік