САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/3850/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2019 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретарі Ажмяковій Т.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпро матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська, Прокуратури Дніпропетровської області, Самарського районного відділу Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Скрипник В.В., -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом про відшкодування їй моральної та матеріальної шкоди завданою бездіяльністю відповідачами на протязі 1992 року до моменту звернення до суду, оскільки порушені кримінальні справи, за якими вона була потерпілою, тривалий час не розслідувались, а деякі з них були закриті провадженням. Тому просила суд задовольнити позов та стягнути, з урахуванням уточнених 29.07.2014 року вимог, моральну шкоду за фактом незаконної госпіталізації та фальсифікації медичних документів, покриття злочинів за фактами побиття, покриття злочинів за фактами руйнування її домоволодіння, за фактом взлому в домоволодінні, а загалом спричинену матеріальну шкоду у розмірі 410000 грн. та моральну шкоду у розмірі 625000 грн.

03.07.2014 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська було відкрито провадження по справі (том 1 а.с.5).

15.01.2015 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська було відмовлено у задоволенні клопотання представника Дніпропетровського міського Управління ГУМВС України в Дніпропетровській області про закриття провадження по справі (а.с.128).

08.06.2015 року рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Стягнуто солідарно із прокуратури Дніпропетровської області, Дніпропетровського міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 50000,00 (п`ятдесят тисяч) гривень. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

05.10.2015 року рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційні скарги Дніпропетровського міського управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області, прокурора Самарського району м. Дніпропетровська Шевякова Е.А. та заступника прокурора Дніпропетровської області Юрченко Ю.С. задоволено. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08.06.2015 року змінено в частині визначення порядку стягнення компенсації моральної шкоди, в решті рішення залишено без змін (том 2 а.с. 95-99).

11.01.2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було відмовлено у задоволенні клопотання заступника прокурора Дніпропетровської області Бачище А. про продовження строку для усунення недоліків касаційної скарги. Касаційну скаргу повернуто скаржнику (том 2 а.с.124).

15.02.2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було поновлено заступнику прокурора Дніпропетровської області строк на апеляційне оскарження рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08.06.2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області. Відкрито касаційне провадження та витребувано з Самарського районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу №206/4297/14. У задоволенні клопотання заступника прокурора Дніпропетровської області про зупинення виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.10.2015 року відмовлено (том 2 а.с. 127).

15.06.2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області задоволено частково. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08.06.2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (том 2 а.с.144-147).

12.07.2016 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська справу було прийнято справу до розгляду (том 2 а.с. 152).

20.09.2016 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська позов було залишено без розгляду (том 2 а.с.193-194).

07.11.2016 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська повернуто апелянту (том 2 а.с.209).

17.01.2017 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.09.2016 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (том 2 а.с. 237-238).

29.09.2017 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська позов було залишено без розгляду (том 3 а.с.32-33).

26.12.2017 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29.09.2017 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (том 3 а.с.57).

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити на підставі обставин, викладених у позовній заяві.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов на підставі обставин, викладених в судовому засіданні.

Представник відповідача Скрипник В.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та пояснив, що жодна справа не дійшла до суду, тому обставини не підпадають під дію статті щодо стягнення моральної компенсації.

Представник відповідача - Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду пояснення, відповідно до яких просив відмовити у задоволенні позову та розглянути справу за відсутності представника, відповідно до вимог закону.( а.с. 156-162).

Представник відповідача - Дніпропетровського відділу поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду заперечення, відповідно до яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 166-171).

Представник відповідача - Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома.

Представник Самарського ВП ДВП Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома.

Вислухавши пояснення позивача, відповідачів, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав.

В судовому засіданні було встановлено, що починаючи з 1997 року позивач зверталась до правоохоронних органів з приводу порушення кримінальних справ, відносно спричинення їй тілесних ушкоджень, крадіжки та руйнування її майна. По даним фактам звернень ОСОБА_1 були порушені кримінальні справи, що перебували у провадженні ОСОБА_3 . У цій інформації по більшості кримінальних справ зазначено осіб, які могли бути причетними до скоєння кримінальних правопорушень (а.с. 3)

Хід їх розслідування відповідно до Кримінально-процесуального кодексу України (1960 р.) перебував під наглядом прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська, контролювався Дніпропетровським міським управлінням внутрішніх справ та ГУМВС України в Дніпропетровській області, про що свідчать довідки, листи та процесуальні документи відповідачів (а.с. а.с. 46-47, 60, 65, 66, 74, 75, 76, 80).

Як вбачається із повідомлення Управління інформаційно-аналітичного забезпечення (УІАЗ) ГУМВС Україні в Дніпропетровській області (а.с.23) від 06 жовтня 2014 року №5/3226 згідно обліку УІАЗ за заявами ОСОБА_1 по кримінальним справам були проведенні відповідні процесуальні дії:

- кримінальна справа № 68001237 порушена 09.03.2000 року за ознаками ч.2 ст.206 КК України (в ред. 1960 р.),06.06.2000 року кримінальну справу зупинено на підставі ст.206 п.3 КПК України (1960 р.);

- кримінальна справа № 680461 порушена 30.04.1998 року за ознаками ч.1 ст.145 КК України (в ред. 1961 р.), справу закрито на підставі ст. 111 КПК України (в ред. 1960 р.) від 01.06.2009 року;

- кримінальна справа № 68031416 порушена 08.07.2003 року за ознаками ч.3 ст.185 КК України, 08.09.2003 року кримінальну справу зупинено на підставі ст.206 п.3 КПК України (1960 р.);

- кримінальна справа № 685378 порушена 08.04.1997 року за ознаками ч.3 ст.140 КК України (в ред. 1961 р.), справу закрито на підставі ст. 111 КПК України (в ред. 1960 р.) від 17.06.2009 року;

- кримінальна справа № 681014 порушена 06.10.1998 року за ознаками ч.2 ст.206 КК України (в ред. 1961 р.), справу закрито на підставі п.8 ст.6 КПК України ( в ред. 1960 р.) від 03.03.2008 року;

- кримінальна справа № 681270 порушена 16.12.1998 року за ознаками ч.2 ст.206 КК України (в ред. 1961 р.), 28.12.1998 року кримінальну справу зупинено на підставі ст.206 п.3 КПК України (1960 р.).

Т.ч., що бездіяльність відповідачів при розслідуванні кримінальних справ проявилась у тривалому розслідуванні правопорушень стосовно ОСОБА_1 , як потерпілої у справах.

Так, зокрема по кримінальній справі №68001237 провадження було порушено 09.03.2000 року за ознаками ст.206 КК України(хуліганство), зупинено 06.06.2000 року і на даний час процесуального рішення по даній справі не прийнято.

По кримінальній справі №68031416 порушено провадження 08.07.2003 року (крадіжка), зупинено 08.09.2003 року, процесуальне рішення по провадженню не прийняте.

По кримінальній справі №681270 порушено провадження 16.12.1998 року (крадіжка), зупинено 28.12.1998 року, процесуальне рішення по провадженню не прийняте.

По кримінальній справі №680461 порушено провадження 30.04.1998 року (крадіжка), закрито 01.06.2009 року (на підставі ст.111КПК України(1960р.).

По кримінальній справі №685378 порушено провадження 08.04.1994 року (крадіжка), закрито 17.06.2009 року (на підставі ст.111 КПК України(1960р.)).

Згідно з інформацією щодо руху вищезазначених кримінальних справ, наданою Слідчим управлінням ГУМВС України в Дніпропетровській області за вих. № 8/10644 від 09.12.2014 досудове слідство по кримінальній справі №681014 порушеній відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст.296 КК України закрито на підставі п.8 ст.6 КПК України та 24.01.2008 за вих. №47/565 справа направлена до прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська для узгодження прийнятого рішення (а.с. 143).

11.03.2008 року вищезазначена кримінальна справа направлена до архіву СУ ГУМВС, де присвоєно архівний №2-2270р.

В 2014 році термін зберігання кримінальної справи №681014 сплинув, відповідно вищевказану кримінальну справу знищено, про що свідчить акт №74.

У кримінальних справах №685378 та № 680461 прийнято рішення відповідно до ст. 11-1 КПК України (1960 р.) - закриття у зв`язку зі спливом строків притягнення до кримінальної відповідальності та за вих. №47/3407 їх направлено до прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська для узгодження прийнятого рішення. На теперішній час кримінальні справи №685378 та №680461 до СВ Самарського РВ ДМУ не надходили.

Кримінальну справу №68031416 порушено 08.07.2003 за ознаками складу злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, за фактом таємного викрадення належних ОСОБА_1 металевих виробів на суму 820 гривень з території домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 153).

В ході досудового слідства у кримінальній справі №68031416 визнано та опитано в якості потерпілої ОСОБА_1 , яка показала, що в неї є домоволодіння, розташоване за адресою АДРЕСА_1 , на території якого ввечері 10.06.2003 вона виявила відсутність майна.

17.05.2009 досудове слідство у кримінальній справі № 68031416 зупинено на підставі п.3 ст.206 КПК України (в редакції 1960 р.) та відомості до ЄРДР не вносились.

Оскільки на час розгляду справи знищені журнали вхідної та вихідної документації 1998 та 2000 років, встановити рух та знаходження кримінальних справ № 68001237 та № 681270 не є можливим.

Відповідно до повідомлення ГУМВС Україні в Дніпропетровській області від 16 лютого 2015 року №5/5/552 згідно обліку УІАЗ зареєстровані на території Дніпропетровської області звернення до ОВС громадянки ОСОБА_1 , а саме:

- ЖРЗПЗ Самарського РВ ДМУ від 14.04.2006 № 678 - рішення відмовний матеріал від 20.04.2006 № 359;

- ЖРЗПЗ Самарського РВ ДМУ від 24.09.2008 № 2918 - рішення відмовний матеріал від 03.10.2008 № 2344;

- ЖРЗПЗ Самарського РВ ДМУ від 11.12.2010 № 4448 - рішення відмовний матеріал від 11.12.2010 № 3529;

- ЖРЗПЗ Самарського РВ ДМУ від 30.12.2010 № 4680 - рішення відмовний матеріал від 05.01.2011 № 36.

Також повідомлено, що станом на 16.02.2015 інформації по кримінальним справам №№ 686462, 686461 не встановлено (а.с.169).

Листом Самарського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 20 лютого 2015 року №47/1639 зазначено, що згідно журналу заяв та повідомлень за 2006, 2008, 2010 роки від гр. ОСОБА_1 звернень за №678 від 14.04.2006р., №2018 від 24.09.2008р., №4448 від 11.12.2010р. до Самарського РВ ДМУ не надходило та кримінальні справи за №686461 та №686462 не порушувались (а.с.172).

Протягом років ОСОБА_1 зверталась до вищих органів внутрішніх справ та органів прокуратури з приводу необ`єктивності слідства, що підтверджується повідомленням заступника начальника Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю МВС України від 14 травня 2009 року №9/4-Л-362 (а.с. 60), супровідним листом прокуратури Дніпропетровської області від 19.03.2007 року № 04/2р-07 (а.с.66), відповіддю прокурора міста Дніпропетровська від 07.03.13 р. №229011 вих13, у якій зазначено, що ОСОБА_1 в період 1997-2012 років частіше ніж два рази на рік зверталася до прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська, якою було розглянуто 76 її скарг з приводу хуліганських дій, крадіжки майна, тілесних ушкоджень, знищення майна (а.с. 46-47).

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціально цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

За ст.15 Цивільного Кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування матеріальної та моральної шкоди у відповідності до положень ч.2 ст.16 ЦК України.

Згідно ч.6 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, який набрав законної сили 11.09.1997 року, зазначена Конвенція та відповідні протоколи до неї були ратифіковані, тобто з часу набрання законної сили норми Конвенції повинні застосовуватися також при вирішенні спорів судами України.

Статтею 13 Європейської Конвенції з прав людини 04.11.1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснили свої офіційні повноваження.

Надмірна тривалість провадження порушує вимогу «розумного строку», закріплену у пункті 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини 04.11.1950 року «Кожен… при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право... на розгляд упродовж розумного строку... судом...»

Згідно ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Таким чином, суд приходить до висновку, що бездіяльністю відповідачів позивачу завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню за рахунок Державного бюджету України.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди», розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин, здоров`я тощо.

Визначаючи в даному випадку розмір моральної шкоди, суд виходить з природи характеру правопорушення здійснення бездіяльності державними органами, його тривалістю, наявністю причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю та глибиною моральних страждань позивачки у зв`язку з необхідністю систематичних звернень до відповідачів з метою захисту своїх порушених прав, неможливістю відновлення попереднього стану, виходячи із засад, розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково та визначити суму моральної шкоди завданої позивачу у розмірі 50000 грн.

Розглядаючи заяву відповідачів про застосування строку позовної давності, слід вказати, що відповідно до пункту першого частини першої ст. 268 ЦК України, на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, позовна давність не поширюється. Крім того, оспорюванні позивачем правовідносини полягають насамперед у бездіяльності відповідачів, яка має продовжуваний характер, а не певну дату.

Таким чином, строк звернення до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди не є пропущеним.

Відповідно до ч.2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади ( органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою ( Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку визначеному законом.

Згідно з пп.1 п.9 прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання.

Вирішуючи питання про те, з кого саме з відповідачів може стягуватися сума компенсації моральної шкоди, суд виходить з вищезазначених положень та вважає за необхідне стягнути суму компенсації з центрального органу виконавчої влади, а саме Державного казначейства України.

Так, з 1 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» № 4901-VI, який встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.

Зазначеним Законом визначено порядок виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу. Статтею 3 Закону визначено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Щодо вимоги за фактом незаконної госпіталізації та фальсифікації медичних документів, перебування на обліку ОСОБА_1 , слід зазначити, що питання самого перебування у психіатричній лікарні підтверджується інформацією від дільничного інспектора міліції за 1999 рік про те, що 27.03.1999 року близько 23-00 годин ОСОБА_1 за вказівкою лікаря швидкої психіатричної допомоги спокійно перейшла до їх машини, яка відвезла її до психіатричного закладу (а.с.59 з об.).

Також подібні обставини перевірялися за дорученням Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, про що свідчать відповіді № 10.3/9-Л125098.09/04-15 від 13 березня 2009 року, №10.3/8-Л104231.08/04-15 від 14 березня 2008 року (а.с. 63, 71).

Щодо перебування під наглядом лікаря-психіатра є довідка Дніпропетровської міської лікарні №14/110 від 25.05.2009 року, що ОСОБА_1 , під таким наглядом не знаходиться (а.с. 59).

Отже серед наданих позивачем доказів щодо вищезазначених обставин вбачається, що у відповідачів крім розгляду звернень ОСОБА_1 , не було інших матеріалів чи справ з цього приводу, позивач під наглядом психіатра не перебуває, у зв`язку з чим в цій частині вимог суд не знаходить підстав для задоволення.

Щодо вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди, суд вважає за необхідне відмовити в цій частині позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1166 ЦК України позивач не довела, що саме діями відповідачів їй спричинено майнову шкоду у розмірі 380 000 грн. Доказів на підтвердження матеріальної шкоди в зазначеному розмірі позивач суду не надала. Копія накладної №29 від 20 грудня 1991 року МП «Мечта» щодо вартості фундаментних блоків у кількості 90 штук на суму 9960 (крб.) (а.с.61), в даному випадку не є належним доказом.

З приводу крадіжки бетонних блоків було відмовлено в порушенні кримінальної справи у 2006 році, про що повідомлена заявник 21.04.2006 року за №47/2835 (а.с. 64), та повторно це питання було вирішено аналогічним чином 03.10.2008 року (а.с. 68). Вказані процесуальні рішення скасовані не були. Таким чином, суд приходить до висновку про недоведеність в цій частині підстав позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.1177 ЦК України умови та порядок відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичної особи, яка потерпіла від злочину, встановлюється законом, але на теперішній час Закону України або іншого нормативно-правового акту, яким були би встановлені умови та порядок відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичної особи, яка потерпіла від злочину, не прийнято.

Крім того в переважній більшості у позовних вимогах про відшкодування матеріальної шкоди йдеться про події, що відбулися до 2004 року, а право на відшкодування такої шкоди на підставі вимог ч.1 ст.1177 ЦК України з`явилося з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 9, 56 Конституції України, Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, статтею 13 Європейської конвенції з прав людини 04.11.1950 року, ст.ст. 8, 10, 15, 16, 22, 23, 1167, 1177 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», ст.ст. 10, 12, 13, 34, 76-81, 89, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська (м. Дніпро, вул. Електрична, 5), Прокуратури Дніпропетровської області (м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 38, ), Самарського районного відділу Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (м. Дніпро, вул. Гаванська, 4), Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (м. Дніпро, вул. Троїцька, 20-а, ), Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області та Державної казначейської служби України (м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 50000,00 (п`ятдесят тисяч) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено 24 червня 2019 року.

Суддя О.П.Румянцев