Провадження № 2/369/139/19
10.05.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді: Дубас Т.В.,
при секретарі Мазурик Д.С.,
за участю позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити дії, -
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 01.07.2017 року вона була прийнята на роботу до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на посаду продавця-консультанта в ювелірному салоні «ІНФОРМАЦІЯ_1».
Директором ювелірного салону « ІНФОРМАЦІЯ_1 » фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 було видано наказ від 29.06.2017 року №25 про прийняття Позивача на роботу, проте копію даного наказу Позивачу попри його неодноразові запити Відповідачем надано не було.
З 01.07.2017 року Позивач була допущена до роботи та на неї було покладено відповідні обов`язки. Вказану роботу Позивач виконувала особисто із підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядку з усі без виключення робочі дні з моменту прийняття на роботу і до моменту звільнення.
Окремо слід зазначити, що при прийнятті на роботу відповідно до пункту 1.3 інструкції про порядок ведення трудових книжок (затверджена наказом Міністерства праці, Мін`юсту, Міністерства соцзахисту населення України від 29.07.1993 року №58) Позивачем було передано його трудову книжку Відповідачу.
Виникнення трудових відносин зумовило виникнення взаємних прав і обов`язків Позивача та Відповідача у відповідності до норм КЗпП України та інших актів трудового законодавства, зокрема щодо виплати заробітної плати та проведення розрахунків у разі звільнення.
З цієї причини 01.04.2018 року Позивачем було подано відповідачу заяву про звільнення з займаної посади з 30.04.2018 року. 28.04.2018 року (останній робочий день у місяці квітні 2018 року) Позивач відпрацювала у Відповідача останній робочий день, при цьому її не було ознайомлено з відповідним наказом про звільнення, на вимогу Позивача Відповідачем не було їй надано копію наказу про звільнення.
Виплата належних Позивачу сум 28.04.2018 року (в день звільнення, який позивач працювала та була на роботі) Відповідачем здійснена не була, належно оформлена трудова книжка Позивачу видана також не була. На всі вимоги Позивача до відповідача щодо здійснення останнім повного розрахунку та видачі належно оформленої трудової книжки Відповідач відповідав відмовою.
Розмір завданої Відповідачем моральної шкоди Позивач оцінює в 10 000 грн.
В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили позов задоволити, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечували.
Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Причин неявки суду не повідомлено, відзив на позовну заяву до суду не направлено.
За згодою позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України.
Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , з 1 липня 2017 року (наказ № 25 від 29.06.2017 року) працювала в ювелірному салоні «ІНФОРМАЦІЯ_1» на посаді продавця консультанта, що підтверджується довідкою № 27 виданою фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 від 26.10.2017 року.
Згідно індивідуальної відомості про застраховану особу ОСОБА_1 вбачається що остання з липня 2017 року по квітень 2018 року працювала у ФОП ОСОБА_4 , в зв`язку з чим ФОП ОСОБА_4 здійснювали до пенсійного фонду страхові внески відносно позивача.
Разом з тим, з пояснень позивача вбачається що 01.04.2018 року вона подала відповідачу заяву про звільнення з займаної посади з 30.04.2018 року.
Відповідачем не було надано до суду доказів того, що в день звільнення, було оформлено та видано трудова книжка позивача, а також проведена виплата всіх сум, що належать йому від відповідача.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, положення якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Стаття 116 КЗПП України визначає що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповдіно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції Про захист заробітної плати № 95 термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 КЗпП України Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Частиною п`ятою статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки видачі трудової книжки за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо своєчасного отримання трудової книжки при звільненні.
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Відповідно до ст. 47 КЗпП України передбачено саме обов`язок власника або уповноважений ним орган в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку.
Відповідно до п. п. 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соцзахисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до п. 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.
Згідно п. 4.1 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним.
Пунктом 4.2. Інструкції передбачено, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.
Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 9 від 06.11.1992 року у п. 32 роз`яснив, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Зазначена норма законодавства містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.
Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд виходе із засад розумності, виваженості та справедливості.
У трудових спорах обов`язок довести відсутність своєї вини покладається на роботодавця, а не на працівника.
Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З наведеного вище суд приходить до висновку що відповідачем було порушено вимоги ст. 47, 116 КЗпП України, оскільки в день звільнення позивача не було оформлено і видано трудова книжка позивача та проведена виплата всіх сум, що належать їй від відповідача.
З наведеного з відповідача на користь позивача підлягає стягненню невиплачену заробітну плату за період з 01 квітня 2018 року по 30 квітня 2018 року, компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки та середній заробіток за весь час затримки розрахунку.
Також суд виходячи з принципу співмірності, вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача, відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000 грн.
У вимогах щодо зобов`язання відповідача повернути належним чином оформлену трудову книжку, суд відмовляє, оскільки позивачем не надано доказів того, що на даний час трудова книжка знаходиться саме у відповідача ФОП ОСОБА_4 .
За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог позову.
Відповідно до ст.ст. 15, 16, 23 ЦК України, ст. 47, 94, 115, 116, 117, 235 КЗпП України, , та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 76-81, 258-259, 263-265, 268, 274 -279 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 невиплачену заробітну плату за період з 01 квітня 2018 року по 30 квітня 2018 року у сумі 11 200 грн. 00 коп. (одинадцять тисяч двісті гривень).
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у сумі 7225 грн. 80 коп. (сім тисяч двісті двадцять п`ять гривень та вісімдесят копійок).
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки розрахунку у сумі 120212 грн. 33 коп. (сто двадцять тисяч двісті дванадцять гривень та тридцять три копійки).
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 грн. 00 коп. (одна тисяча гривень).
В решті вимог позову відмовити.
Позивач: ОСОБА_1 (адреса реєстрації АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).
Відповідач : Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (адреса реєстрації АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області або безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення суду складено 21 травня 2019 року.
Суддя: Дубас Т.В.