Справа № 236/833/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Ткачова О.М.,

при секретарі - Грицай Н.І,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Лиман справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ :

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просять визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтвердила обставини викладені в позовній заяві, на позовних вимогах наполягала, просила їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не прибула, будучи належним чином повідомленою про дату час та місце розгляду справи, однак надала суду заяву в якій на позовних вимогах наполягала, просила їх задовольнити та справу розглянути у її відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не прибув, будучи належним чином повідомленим про дату час та місце розгляду справи, клопотання про розгляд справи у його відсутності та відзив на позовну заяву до суду не надав.

Суд, вислухавши пояснення позивача та свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

В статті 82 ЦПК зазначено - обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

При досліджені письмових доказів по справі судом встановлено:

Позивачи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 03.10.1991 року є власниками в рівних частках житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями договорів дарування, посвідчених державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори (а.с. 10,11,14,15).

Разом з позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як мешкаючі в цьому будинку зереєстровані чоловік позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та їх син ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , що підтверджується довідкою № 650, виданою 06.02.2019 року відділом надання адміністративних послуг виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області.

Відповідно до акту органу місцевого самоврядування відповідач ОСОБА_3 в житловому будинку АДРЕСА_1 не мешкає з 2012 року, особисті речі відсутні.

Крім того, в судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_7 підтвердив, що з 2012 року ОСОБА_4 в житловому будинку АДРЕСА_1 не мешкає.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_7 , вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 6 ЖК жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, тобто для використання їх за цільовим призначенням (задоволення своїх житлових потреб та розпорядження ними у відповідних межах), а тому, якщо житлова площа фактично не використовується у визначених законом цілях, збереження за відсутньою особою права користування житловим приміщенням може не відповідати призначенню цього права.

Відповідно до ч. 2 п. 15 постанови Верховного Суду України Про застосування Конституції України при здійснені правосуддя наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням.

У зв`язку з тим, що реєстрація ОСОБА_3 за місцем проживання позивачів спонукає нести їх додаткові витрати, тому право позивачів на володіння та користування цим майном в межах їх особистих прав, підлягає захисту, а отже позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 98,150,156,162,168-169 ЖК України, ст. 383,386,391,405 ЦК України ст. 263-265, 280-282 ЦПК України,суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- задовольнити .

Визнати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , втратившим право користування житловим приміщенням- будинком АДРЕСА_1 .

Відповідач протягом тридцяти днів з дня проголошення може подати до Краснолиманського міського суду Донецької області заяву про перегляд цього заочного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Краснолиманський міський суд.

Суддя -