КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року місто Київ.

Справа 754/3402/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6327/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.,

секретар судового засідання: Миронюк І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 лютого 2019 року (у складі судді Бабко В.В., повний текст рішення складено 15 лютого 2019 року )

в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу майна недійсним, припинення права власності на частку у спільному майні, витребування майна, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 5788/16/000212 від 19.10.2016 автомобіля марки Skoda SuperB Classic, модель 1,8Т, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Просила витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 вищевказаний автомобіль на її користь, припинити право ОСОБА_2 на 1/2 частку автомобіля , який є спільною сумісною власністю її та відповідача, стягнути з неї на користь відповідача грошову компенсацію за 1/2 частку автомобіля у розмірі 24550,00гривень, визнати за нею право власності на вищевказаний транспортний засіб. Також ОСОБА_3 заявила вимоги про зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 передати на її користь спірний автомобіль, ключі, реєстраційні документи на нього, зокрема, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, та стягнути солідарно з відповідачів на її користь моральну шкоду у розмірі 50000,00 гривень.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалась на те, що з 16.04.2004 з відповідачем ОСОБА_2 перебували у шлюбі. Під час шлюбу в 2005 році за спільні кошти, взяті у кредит у банку, вони придбали автомобіль марки Skoda SuperB, державний номерний знак НОМЕР_1 . В 2009 році кредит був повністю виплачений. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08 травня 2015 року по справі №754/1993/15-ц шлюб між ними розірвано. В липні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з позовом про встановлення факту проживання однієї сім`єю та поділ спільного майна подружжя. Під час розгляду даної справи у суді відповідач продав спірний автомобіль своєму другу ОСОБА_1 . Рішенням Деснянського районного суду міста від 22.11.2016 за ОСОБА_3 було визнано право власності на 1/2 частину автомобіля марки Skoda SuperB, державний номерний знак НОМЕР_1 . У своїх позовних вимогах вказує, що своєї згоди на продаж автомобіля у письмовому вигляді, яка б була нотаріально посвідчена не надавала у зв`язку з чим просить суд визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу недійсним. Також ОСОБА_3 зазначає, що відповідач продав автомобіль під час судового розгляду справи про поділ майна своєму другу ОСОБА_1 , який знав про даний спір і придбавав спірний автомобіль без дійсного наміру на це, з метою допомогти ОСОБА_2 привласнити частину майна. За домовленістю між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобілем продовжує користуватися відповідач ОСОБА_2 У зв`язку з тим, що автомобіль вибув з володіння без її волі, просить суд витребувати майно з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Також ОСОБА_3 просить суд припинити право відповідача на 1/2 частку у спільному майні та стягнути з неї на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 24550,00 гривень. В обґрунтування даних вимог зазначає, що рішення Деснянського районного суду від 22.11.2016, яким за нею визнано право власності 1/2 частину автомобіля, виконати фактично неможливо, оскільки річ є неподільною, з відповідачем вони перебувають у неприязних стосунках і не можуть спільно користуватись спірним автомобілем, а також те, що припинення права власності не завдасть ОСОБА_2 істотної шкоди, так як він намагається позбутися спірного автомобіля. Позивач вказує, що у договорі купівлі-продажу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 узгодили ціну автомобіля і грошова компенсація підлягає стягненню з нею згідно ціни, яка вказана у даному договорі. У своїх позовних вимогах ОСОБА_3 просить суд стягнути солідарно з відповідачів на її користь моральну шкоду у розмірі 50000,00 гривень, яку вона зазнала внаслідок того, що пережила нервову напругу, стрес, негативні емоції, переживання, не могла використовувати автомобіль у власних інтересах та інтересах сина, а також те, що вона витрачає багато часу, нервів, грошових коштів для захисту своїх справ у суді. ОСОБА_3 зазначила, що моральну шкоду їй завдано як власнику майна, виходячи з аналізу ч. 3 ст. 386 ЦК України, що виникає незалежно від того якими діями було заподіяно шкоду її праву власності та які способи захисту нею застосовувались.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 06 лютого 2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу майна недійсним, припинення права власності на частку у спільному майні, витребування майна, стягнення моральної шкоди - задоволено частково.

Визнано договір купівлі-продажу № 5788/16/000212 від 19.10.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО-КОМ», в особі директора ОСОБА_4 та ОСОБА_1 автомобіля марки Skoda Superb Classik, 2005 року випуску, шасі НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 - недійсним.

Витребувано у ОСОБА_1 автомобіль марки Skoda Superb Classik, 2005 року випуску, шасі НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2

У позовних вимогах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про припинення права власності ОСОБА_2 на частку у спільному майні, визнання права власності за ОСОБА_3 на автомобіль марки Skoda Superb Classik, 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , стягнення моральної шкоди та зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_1 передати ОСОБА_3 автомобіль марки Skoda Superb Classik, 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , ключі і реєстраційні документи - відмовлено.Також вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням ОСОБА_2 подав 11 березня 2019 року апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення в частині стягнення із відповідача на користь ОСОБА_3 судового збору в розмірі 672 грн. та солідарно з відповідачів на користь ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу в розмірі 7800 грн. Ухвалити в цій частині нове рішення, розподіливши судові витрати між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Вказує, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права.

Суд першої інстанції задовольняючи, позов частково, не дотримався вимог ст. 141 ЦПК України щодо пропорційного розподілу судових витрат між сторонами та присудив сплату судових витрат з відповідачів на користь позивача в повному обсязі, а понесені витрати скаржником ОСОБА_2 на правничу допомогу взагалі не врахував та не мотивував у своєму рішенні відхилення стягнення таких витрат з позивача на його користь.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_1 подав 11 березня 2019 року апеляційну скаргу в якій просив суд скасувати його в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу № 5788/16/000212 від 19.10.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО-КОМ», в особі директора ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 автомобіля марки Skoda Superb Classik, 2005 року випуску, шасі НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 ; витребування у ОСОБА_1 автомобіля марки Skoda Superb Classik, 2005 року випуску, шасі НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ..

Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В іншій частині судове рішення залишити без змін та вирішити питання розподілу судових витрат.

Підставами подання апеляційної скарги відповідачем-2 вказано те, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 не хотів продавати і не знав про відчуження спірного автомобіля, оскільки такі висновки ґрунтуються лише на поясненнях ОСОБА_2 та є припущенням, а ст.ст. 1000, 1004, 1006 ЦК України, в яких передбачено обов`язок повіреного повідомляти на його вимогу відомості про хід виконання його доручення та після виконання доручення передати довірителеві все одержане, не можуть застосовуватись до даних правовідносин, оскільки матеріали справи не містять доказів укладення в письмовій формі договору доручення між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , тому судове рішення в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля не ґрунтується на обставинах справи та вимогах закону.

Також в матеріалах справи відсутні правові підстави для витребування спірного автомобіля у відповідача-2, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мали волю на передачу автомобіля іншій особі. Оскільки наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі (надання довіреності на відчуження автомобіля, укладення договору купівлі-продажу автомобіля) унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Стягуючи з відповідачів витрати на правничу допомогу в повному обсязі та при цьому задовольняючи позов частково (на 1/3 частину позовних вимог), суд порушив принцип пропорційності стягнення таких витрат розміру задоволених позовних вимог, визначений ст.141 ЦПК України. Вважає, що до стягнення з відповідачів підлягала сума в розмірі 2 600 грн., що становить 1/3 частину від 7 800 грн. та є пропорційним до задоволених вимог. Крім того, положеннями ЦПК України не передбачено стягнення судових витрат, в тому числі на правничу допомогу, солідарно.

Ухвалою від 20 березня 2019 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою від 04 квітня 2019 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

02 травня 2019 року до апеляційного суду надійшов від ОСОБА_3 відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому позивач зазначає, що доводи якими керується скаржник є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Тому просить суд відмовити у задоволені апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 лютого 2019 року залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач доводи апеляційних скарг не визнала, просила залишити рішення суду без змін.

Відповідачі до апеляційного суду не з`явились. Про розгляд справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно за ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Стаття 369 ЦК України передбачає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання згідно зі статтею 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування автомобіля, суд вважав встановленими такі обставини.

16 квітня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія НОМЕР_8 від 16.04.2004 року (а.с. 6, т. 1)

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08 травня 2015 року по справі №754/1993/15-ц шлюб між ними розірвано.

У липні 2005 року ОСОБА_2 отримав кредит у банку, що підтверджується Договором кредиту №1019 від 11.07.2005. Згідно із договором кредиту № 1019 від 11.07.2005 Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" було надано кредит ОСОБА_2 у розмірі 17030,00 доларів США для купівлі автомобіля марки Skoda SuperB Classic, державний номерний знак НОМЕР_1 . Зобов`язання по даному договору виконані у повному обсязі, що підтверджується довідкою Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку "Укрсоцбанк" №29-21/2611 від 25.10.2009.

В липні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з позовом про встановлення факту проживання однієї сім`єю та поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22.11.2016 по справі №754/10187/15-ц за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було визнано право власності по 1/2частини на автомобіль марки Skoda SuperB, шасі НОМЕР_2 , 2005 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 . Рішення набрало законної сили.

Судом встановлено, що під час розгляду справи про встановлення факту проживання однієї сім`єю та поділ спільного майна подружжя у суді, відповідач ОСОБА_2 надав довіреність на ім`я ОСОБА_5 , який в свою чергу, діючи від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності НВА 392749 від 28.09.2016 уклав Договір комісії №5788/16/000212 від 16.10.2016 з ТОВ «Авто-Ком», в особі директора ОСОБА_4 , за яким останній зобов`язується продати автомобіль Skoda SuperB, шасі НОМЕР_2 , 2005 року.

За заявою позивача ОСОБА_3 , суд ОСОБА_5 викликав в судове засідання в якості свідка, однак ОСОБА_5 який повідомлявся належним чином в судове засідання не з`явився, повідомлення повернулись з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».

19.10.2016 між ТОВ «Авто-Ком», в особі директора ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено Договір купівлі-продажу транспортного засобу № 5788/16/000212, згідно якого ОСОБА_1 купив транспортній засіб Skoda SuperB, шасі НОМЕР_2 , 2005 року НОМЕР_1 за 49100,00грн.

Відповідно до довідки Територіального сервісного центру № 8044 регіонального сервісного центру МВС міста Києва вказано, що згідно даних бази автоматизованої інформаційної системи МВС, станом на 24.01.2017 автомобіль марки Skoda SuperB, 2005 року випуску, об`єм двигуна 1781 см/куб, вид палива (бензин, газ), кузов НОМЕР_2 , з новими номерними знаками НОМЕР_1 в Регіональному сервісному центрі МВС №3243 перебуває на реєстраційному обліку на ім`я ОСОБА_1 . Підстава перереєстрації: договір купівлі-продажу №5788/16/000212 від 19.10.2016, складеного ТОВ "Авто-Ком".

Отже судом було встановлено, що автомобіль був відчужений без згоди власника, позивача по справі ОСОБА_3 , чим порушені її права, а тому суд встановив, наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу та витребування його на користь особи, без волі якої майно вибуло з її власності.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, а висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що автомобіль з володіння ОСОБА_2 , вибув за його волею, так як останній надав доручення з правом відчуження автомобіля на законність рішення не впливають, так як суд достовірно встановив, що автомобіль вибув з володіння власника - позивача ОСОБА_3 без її згоди, під час розгляду справи про поділ майна, а відповідно суд правомірно витребував це майно на користь останньої на підставі ст. 388 ЦК України, оскільки автомобіль є неподільною річчю. Права ж ОСОБА_1 на повернення йому коштів за придбаний ним автомобіль можуть бути захищені, шляхом звернення до суду з відповідним позовом до особи, якій він сплатив гроші.

Інші доводи скарги ОСОБА_1 на законність рішення суду в частині визнання недійсним договору та витребування майна , також не впливають.

Разом з тим знайшли своє часткове підтвердження доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині не вірного розподілу судових витрат.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору про надання юридичних послуг та правової допомоги від 10.03.2016 ОСОБА_6 та ОСОБА_3 уклали договір про надання правової допомоги.

Згідно з квитанцій від 10.03.2017, 27.06.2017 та 06.06.2018 загальна сума наданих послуг за розрахунком становить 7800грн.

Стягуючи з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно витрати на правову допомогу, суд не врахував вимоги ст. 141 ЦПК України відповідно до якої судові витрати розподіляються пропорційно до задоволених вимог. Законодавством не передбачено солідарну відповідальність учасників процесу при відшкодуванні судових витрат.

Оскільки із заявлених вимог позивачкою, судом було задоволено вимогу про визнання недійсним договору та витребування майна, враховуючи принцип пропорційності, з відповідачів на користь останньої необхідно стягнути у відшкодування витрат на правову допомогу 3400 грн. по 1700 грн. з кожного, а рішення суду в цій частині змінити .

Судовий збір за подачу позову стягнуто судом вірно, - з кожного з відповідачів по 672 грн. , так як саме таку суму судового збору позивач мала сплатити за подачу задоволених судом вимог.

Відповідно до ч.9 ст. 141 ЦПК України. якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони. суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення справи.

Враховуючи ці процесуальні норми, суд вірно не зобов`язав позивачку ОСОБА_3 відшкодовувати витрати на правову допомогу її колишньому чоловіку ОСОБА_2 , оскільки суд встановив, що саме неправомірні дії вказаного відповідача призвели до порушення прав позивача, які були захищені судом, в обраний позивачем спосіб. На думку колегії суддів та обставина, що вимоги були задоволені частково, з урахуванням тих вимог які були задоволені, не може впливати на обов`язок позивача в даній справі відшкодовувати ОСОБА_2 витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення скарги.

Керуючись ст. 367, 374 -376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 лютого 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_5 ; місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .) та ОСОБА_1 ,( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_7 ; місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ) 3400 грн. 00к. витрат на правничу допомогу по 1700 грн. з кожного.

В решті рішення суду - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 19 червня 2019 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді Рубан С.М.

Іванченко М.М.