ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року

м.Суми

Справа №585/3286/18

Провадження № 22-ц/816/2891/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С.С. (суддя-доповідач),

суддів: Орлова І.В., Криворотенка В.І.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18 лютого 2019 року в складі судді Яковець О.Ф., ухваленого у м. Ромни,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом, ОСОБА_1 просила змінити розмір аліментів, які сплачує ОСОБА_2 за рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 24.05.2007 року на її користь на утримання доньки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 з твердої грошової суми 130 грн. на ? частини від його заробітку щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття. Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів по виконавчому листу № 2-479 від 24.05.2007 року в розмірі 319535 (триста дев`ятнадцять тисяч п`ятсот тридцять п`ять) гривень 64 копійки. Вирішити питання розподілу судових витрат. В подальшому, уточнивши свої позовні вимоги просила суд збільшити розмір аліментів, які сплачує ОСОБА_2 за рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 24.05.2007 року на її користь на утримання доньки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 з твердої грошової суми 130 грн. щомісячно до мінімального рекомендованого розміру аліментів, що становить 1944 гривні щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття. Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів по виконавчому листу № 2-479 від 24.05.2007 року в розмірі 26206 грн. 18 коп.

Свої вимоги мотивує тим, що після розірвання шлюбу з відповідачем, їх спільна донька ОСОБА_6 проживає разом з нею. На даний час її матеріальний стан змінився в бік погіршення, оскільки позивач не працює та перебуває на обліку в Державному центрі зайнятості, де отримує допомогу по безробіттю. А інших доходів вона не має. Разом з тим, матеріальний стан відповідача покращився, оскільки останній працює на СТО автомеханіком, а відповідно має пристойний заробіток. Вказує, що в зв`язку з тим, що відповідач має постійний та регулярний заробіток, то є всі підстави для зміни способу присудження аліментів з твердої грошової суми 130 грн. щомісячно на визначений в частці від заробітку (доходу). Серед іншого зазначає, що відповідач починаючи з часу призначення аліментів досить часто їх не сплачував або сплачував у меншій сумі, внаслідок чого утворилася заборгованість по їх сплаті. Разом з тим, при виникненні заборгованості із сплати аліментів з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18.02.2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Змінено розмір аліментів, які утримуються на користь ОСОБА_1 із ОСОБА_2 за рішенням Роменського міськрайонного суду від 24.05.2007 р. на утримання дочки ОСОБА_6 , з твердої грошової суми 130 грн. щомісячно до 1015 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня вступу рішення в законну силу. Розмір аліментів підлягає індексації відповідно до закону. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів по виконавчому листу № 2-479 від 24.05.2007 р. у розмірі 26206 грн. 18 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат. Відкликано виконавчий лист виданий Роменським міськрайонним судом Сумської області по справі № 2-479 від 24.05.2007 р. після вступу рішення в законну силу.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції не прийняв до уваги того, що він приймає участь у додаткових витратах на дитину, а саме купує одяг, продукти харчування, дарує подарунки. Вказує, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не може бути підставою для перегляду раніше постановлених судових рішень про їх стягнення. Зазначає, що нарахування пені є юридичною відповідальністю за прострочення сплати аліментів, а тому для її застосування необхідна наявність вини особи, при цьому розмір пені не може бути вищим за 100 % заборгованості. Зазначає, що ввесь час сплачував аліменти в розмірі 130,00 грн. щомісячно. Жодних претензій з боку позивача чи державного виконавця стосовно несплати аліментів до нього не надходило. Вказує, що на його утриманні знаходиться непрацездатна мати, яка є пенсіонеркою, доходи з 2007 року по 2018 рік у нього відсутні. Серед іншого зазначає, що позивачем не доведено розміру понесених ним судових витрат на правову допомогу.

Відзив на апеляційну скаргу позивач не надала.

Відповідно до ч. 4 ст. 274, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що розмір аліментів, які позивач одержує на утримання доньки ОСОБА_6 за рішенням суду на сьогоднішній день занадто малий для гармонійного розвитку дитини і не відповідає вимогам ч. 2 ст. 182 СК України. Крім того,суд першої інстанції задовольняючи вимоги позивача про застосування пені виходив з того, що наявна вина позивача у виникненні заборгованості зі сплати аліментів.

Проте з висновком місцевого суду колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Як вбачається із цивільної справи, що з 20.11.2003 року по вересень 2006 року сторони у справі перебували у шлюбі, від якого мають доньку - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з матір`ю (а.с. 7,10).

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 24.05.2007 року було стягнуто з ОСОБА_2 аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 130 грн., щомісячно на утримання дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 05.04.2007 року і до досягнення нею повноліття, при цьому розмір аліментів не може бути менший від 30 відсотків прожиткового мінімуму встановленого законодавством України. (а.с. 9).

З матеріалів справи вбачається, що примусове виконання рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 24.05.2007 року здійснювалося державною виконавчою службою на підставі виконавчого листа (а.с. 108).

Відповідно до зробленого старшим державним виконавцем Шинкаренко Ю.М. розрахунку заборгованості вбачається, що державним виконавцем в період з 01.01.2007 по 31.12.2017 нараховано відповідачу аліменти в розмірі 130 грн. щомісячно. Крім того із вказаного розрахунку вбачається, що станом на 01.09.2017 року у відповідача відсутня заборгованість зі сплати аліментів, та наявна переплата в розмірі 130,00 грн.(а.с.100).

19.07.2018 року державним виконавцем Невежело А.В. здійснено перерахунок нарахованих сум аліментів та визначено розмір аліментів, які необхідно сплатити відповідачу на рівні 30 % прожиткового мінімуму встановленого законодавством (а.с. 12 -14). В результаті проведення вищевказаного перерахунку розміру нарахованих та сплачених аліментів у відповідача виникла заборгованість з їх сплати в розмірі 26206,18 грн.

Із вищевикладеного вбачається, що незважаючи на те, що хоча законодавцем визначено мінімально допустимий розмір аліментів, нижче якого аліменти сплачуватися не можуть, державним виконавцем в первісному розрахунку їх було розраховано і стягнено з відповідача в розмірі нижчому за передбачений законодавством. Водночас, докази того, що вказані дії державного виконавця оскаржувалися позивачем в матеріалах справи відсутні.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 року № 2475 - VIII, який набрав законної сили з 28.08.2018 року, було внесено зміни до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України якими збільшено мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину з 30% до 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Прожитковий мінімум для дитини відповідного віку встановлюється щорічно Законом України «Про державний бюджет» на відповідний рік.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено такий прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» з 1 січня 2019 року встановлено прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років на рівні 2027 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Таким чином, колегія суддів зауважує, що з огляду на вищенаведені правові норми, позивачу не можуть виплачуватися аліменти в розмірі нижчому, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки такий розмір аліментів є гарантованим на рівні Закону. Більш того, із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 18.02.2019 року, що проведений старшим державним виконавцем Нежевело А.В. (а.с. 168) вбачається, що відповідачу фактично нараховувалися аліменти в розмірі не нижчому ніж встановлено ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, а саме з 01.04.2007 року аліменти нараховувалися в розмірі 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а з 01.07.2018 року - 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При цьому, ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Колегія суддів відкидає доводи відповідача по справі стосовно того, що він не може сплачувати аліменти в більшому розмірі, оскільки має на утриманні непрацездатну матір, яка є пенсіонеркою, так як остання отримує дохід у вигляді пенсії. Крім того, відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що остання потребує стороннього догляду. Також, колегія суддів не приймає до уваги аргументи відповідача стосовно того, що він не отримував жодних доходів в період з 2007 року по 2018 рік, з огляду на те, що він за віком та станом здоров`я є працездатним і тому також, як і позивач, може надати матеріальну допомогу. Більш того, за змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Таким чином, обов`язок по утриманню неповнолітньої дитини покладається на обох батьків, які мають можливість надати матеріальну допомогу дитині, а не на будь - кого одного з них. З огляду на вказане, відповідач не довів того, що він має скрутний матеріальний стан і, в зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення здоров`я не має змоги надавати достатній рівень матеріального утримання дитині.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги доводи позивача стосовно того, що вона на момент звернення до суду перебуває на обліку в державному центрі зайнятості, де отримує допомогу по безробіттю. Вказану обставину відповідач не заперечує. Таким чином матеріальний стан утримувача аліментів - позивача погіршився, що є підставою для збільшення розміру аліментів відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України.

Згідно з пунктами 17, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що судом першої інстанції збільшено розмір присуджених аліментів на дитину до мінімального розміру встановленого ч. 2 ст. 182 СК України, тобто до 1015 грн. щомісячно і позивачем не оскаржується призначена судом збільшена сума аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи викладене та відсутність апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції в частині визначення збільшеного розміру аліментів, колегія суддів застосовуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства не переглядає оскаржуване рішення в цій частині.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно збільшив розмір присуджених позивачу аліментів, враховуючи погіршення її матеріального положення, а тому колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги в цій частині.

Однак, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції стосовно відкликання виконавчого листа виданого Роменським міськрайонним судом Сумської області по справі № 2-479 від 24.05.2007 року після вступу рішення в законну силу з огляду на те, що п. 1 ч. 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження здійснюється на підставі виконавчого листа, що видається судом на підставі судового рішення. Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Крім того п. 10 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено право державного виконавця, в разі неможливості виконання судового рішення, звертатися до суду із заявами про встановлення чи зміну порядку або способу виконання судового рішення. Відповідно до п. 10 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ має наслідком закінчення виконавчого провадження. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Більш того, звертаючись з позовом до суду відповідач не заявляла вимоги про відкликання виконавчого листа з примусового виконання.

З огляду на вищевикладене колегія суддів зазначає, що відкликаючи виконавчий лист № 2-479 від 24.05.2007р., виданий на підставі рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області з Роменського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Сумської області про стягнення із ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції вийшов поза межі заявлених позовних вимог, оскільки в разі повернення вказаного виконавчого листа буде закінчено виконавче провадження по стягненню наявної заборгованості по ньому з перерахованого розміру аліментів.

Крім того, колегія суддів вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі в частині застосування до відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів по виконавчому листу № 2-479 від 24.05.2007 р. у розмірі 26206 грн. 18 коп. заслуговують на увагу з огляду на таке.

Із матеріалів цивільної справи вбачається, що примусове виконання рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 24.05.2007 року здійснювалося на державною виконавчою службою на підставі виконавчого листа.

Відповідно до зробленого старшим державним виконавцем Шинкаренко Ю .М. розрахунку заборгованості вбачається, що державним виконавцем в період з 01.01.2007 по 31.12.2017 нараховано відповідачу аліменти в розмірі 130 грн. щомісячно. Крім того із вказаного розрахунку вбачається, що станом на 01.09.2017 року у відповідача відсутня заборгованість зі сплати аліментів, та наявна переплата в розмірі 130,00 грн. (а.с.100).

19.07.2018 року державним виконавцем Невежело А.В. здійснено перерахунок нарахованих сум аліментів та визначено розмір аліментів, які необхідно сплатити відповідачу на рівні 30 % прожиткового мінімуму встановленого законодавством (а.с. 12 -14). В результаті проведення вищевказаного перерахунку розміру нарахованих та сплачених аліментів у відповідача виникла заборгованість з їх сплати в розмірі 26206,18 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється на підставі виконавчого листа, що видається судом у передбачених законом випадках на підставі судового рішення. Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Розраховуючи розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, держаний виконавець розрахував їх в розмірі 130 грн. щомісячно, які відповідач і сплачував. Разом з тим, здійснивши перерахунок нарахованого розміру аліментів державний виконавець не повідомив відповідача про зміну такого розміру, що позбавило його можливості належним чином виконувати свій обов`язок по сплаті аліментів. Жодних доказів того, що відповідач був своєчасно повідомлений про перерахований розмір аліментів матеріали цивільної справи не містять. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач вчиняв дії щодо ухилення від сплати заборгованості, оскільки відповідно до первісного розрахунку заборгованості по сплаті аліментів у відповідача наявна переплата по їх сплаті.

Згідно з пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені), визначеної ст. 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи. Враховуючи, про необізнаність відповідача про перерахований державним виконавцем розмір аліментів, які він мав сплачувати, а також те, що державний виконавець не повідомив відповідача про проведення перерахунку розміру аліментів, в результаті чого утворилася заборгованість з їх сплати, колегія суддів приходить до висновку про відсутність вини відповідача в її утворенні.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас, всупереч вимог вказаної статті позивачем не було надано належних та допустимих доказів з приводу обізнаності відповідача про перерахований розмір аліментів та наявність заборгованості з їх сплати.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції про наявність вини відповідача в утворенні заборгованості зі сплати аліментів.

Вирішуючи питання розподілу понесених судових витрат колегія суддів враховує, що позовні вимоги позивача задоволено частково. Враховуючи, що позивач була звільнена від сплати судового збору за подання позову, а розмір сплаченого судового збору не може бути меншим за 704 грн. 80 коп. (п.1 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір"), то з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції, тому рішення суду першої інстанції в частині розподілу судового збору слід залишити без змін.

Водночас, за розгляд справи в суді апеляційної інстанції відповідач сплатив судовий збір в сумі 1057 грн. 20 коп., (704,80х150%). Враховуючи, що апеляційну скаргу було задоволено частково, колегія суддів вважає за можливим відшкодувати відповідачу половину сплаченого ним судового збору за подання апеляційної скарги. За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність відшкодування відповідачу витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 528 грн. 60 коп. за рахунок держави.

В частині стягнення з відповідача витрат на оплату правової допомоги, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне:

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Враховуючи те, що обсяг наданої правової допомоги включав обґрунтування також і позовних вимог щодо стягнення з відповідача неустойки (пені), які не були доведені в судовому засіданні та задоволені судом, колегія суддів, враховуючи зміст і обсяг наданої правової допомоги вважає за можливе зменшити розмір її відшкодування та стягнути з відповідача на користь позивача витрати по її відшкодуванню в розмірі 1500 грн. 00 коп.

Враховуючи вищевикладене, через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, на підставі п. 3, 4 ч. 1, 4 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині застосування до відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів по виконавчому листу № 2-479 від 24.05.2007 р. у розмірі 26206 грн. 18 коп. підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні цієї частини позовних вимог, в частині відкликання виконавчого листа виданого Роменським міськрайонним судом Сумської області по справі № 2-479 від 24.05.2007 р. - скасуванню, а в частині розподілу судових витрат - зміні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18 лютого 2019 року в частині задоволення позовних вимог про застосування до відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів по виконавчому листу № 2-479 від 24.05.2007 р. у розмірі 26206 грн. 18 коп. скасувати і ухвалити нове.

В задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів по виконавчому листу № 2-479 від 24.05.2007 р. відмовити.

Абзац 5 рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18 лютого 2019 року змінити виклавши його в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на оплату правової допомоги в сумі 1500 грн. 00 коп.

Абзац 8 рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18 лютого 2019 року в частині відкликання виконавчого листа виданого Роменським міськрайонним судом Сумської області по справі № 2-479 від 24.05.2007 р. скасувати.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Відшкодувати ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 528 грн. 60 коп. за рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: І.В. Орлов

В.І. Криворотенко