Справа № 159/4111/17
Провадження № 2/159/866/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

в складі головуючого - судді Панасюка С.Л.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в місті Ковелі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації

в с т а н о в и в :

Стислий виклад позиції позивача.

Вимоги обґрунтовані тим, що в період з 2005 року по липень 2016 року позивач та відповідач проживали спільно однією сім`єю як подружжя без реєстрації шлюбу. У 2011 році позивач придбав автомобіль марки «Wolksvagen LT35», державний номерний знак НОМЕР_1 , за 12000 доларів США, який було зареєстровано на його ім`я. В липні 2016 року сторони припинили спільне проживання. Автомобіль залишився у відповідача, яка без згоди позивача продала його, а виручені кошти використала в своїх особистих цілях. Оскільки спірний автомобіль було придбано сторонами в період спільного проживання, він належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності. В добровільному порядку відповідач не бажає сплатити позивачу грошову компенсацію за проданий нею транспортний засіб і позивач просить стягнути її з неї примусово. Просив стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію 1/2 частки автомобіля марки «Wolksvagen LT35» державний номерний знак НОМЕР_1 , в сумі 104000 грн.

Заперечення відповідача.

Відповідач вказує, що до 12 липня 2006 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 та проживала в с. Бихів Любешівського району Волинської області . Зазначила, що вони з ОСОБА_1 спільно не проживали, не були пов`язані спільним побутом, не мали взаємних прав та обов`язків відносно одне одного, а тому в розумінні ст.3 СК України не були сім`єю. Зазначила, що за її особисті кошти у травні-червні 2011 року за 11700 доларів США був придбаний автомобіль марки «Wolksvagen LT35», державний номерний знак НОМЕР_1 , і за домовленістю з ОСОБА_1 . цей автомобіль був зареєстрований на його ім`я. Вона мала значні доходи і мала змогу придбати автомобіль, тоді коли ОСОБА_1 такої можливості не мав. Зокрема, позивач вказує, що 10.05.2006 року нею був відчужений недобудований житловий будинок в с. Залаззя Любешівського району Волинської області за ціною 2000 доларів США. З 07.07.2007 року по 30.09.2009 року вона здійснювала підприємницьку діяльність, мала у власності грошові кошти на рахунках, відкритих в АТ «Ощадбанк» та АТ КБ «Приват Банк», нею було взято в борг грошові кошти в сумі 4000 доларів США. Оскільки спірний автомобіль був зареєстрований спочатку на ОСОБА_1 , однак фактично був придбаний за її кошти, 18.02.2016 року, за згодою позивача був укладений договір купівлі-продажу автомобіля. На цей час транспортний засіб знаходиться у її власності, право власності набуто нею на підставі правочину, а тому вимоги позивача є безпідставними. Просила в задоволенні позову відмовити.

Мотивувальна частина рішення.

Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Верховний Суд України, ухвалюючи постанову від 14.02.2018 року у справі № 129/2115/15-ц, зазначив, що при застосуванні статті 74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Періодичне спілкування позивача з відповідачем не може бути свідченням факту проживання сторін однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні ст.74 СК України без наявності інших ознак сім`ї.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч.1, 2, 3 ст.12 ЦПК).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК).

Позивач не довів існування обставин, які є обов`язковою умовою для визнання його та відповідача членами сім`ї: факту спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонту і т.п.

Тому підстави для висновку, що автомобіль марки «Wolksvagen LT35», 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрований 18.02.2016 року за ОСОБА_2 , належить сторонам на праві спільної сумісної власності, відсутні.

А отже, відсутні підстави для стягнення на користь позивача з відповідача грошової компенсації за вказаний вище автомобіль на тій підставі, що він належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Позивач вказує, що спірний автомобіль був відчужений відповідачем, а кошти від його реалізації відповідач витратила на власні потреби.

Такі доводи позивача не відповідають дійсності, оскільки, як вбачається з відповіді ТСЦ 0742, автомобіль марки «Wolksvagen LT35», 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , 18.02.2016 зареєстрований за ОСОБА_2

Тобто, сам факт придбання відповідачем автомобіля марки «Wolksvagen LT35» підтверджується належними та допустимими доказами: копією технічного паспорту на автомобіль, де і графі «особливі відмітки» зазначено договір купівлі - продажу від 18.02.2016.

Оскільки спірний транспортний засіб був придбаний відповідачем на підставі договору купівлі-продажу, суд відхиляє доводи позивача про те, що транспортний засіб був куплений ним особисто, за власні кошти, в період спільного проживання з відповідачем та який надалі був відчужений ОСОБА_2 .

Крім цього, відповідач надала також докази існування джерел своїх доходів для придбання нею спірного автомобіля: у вигляді доходу від здійснення підприємницької діяльності, доходу від продажу нерухомого майна, укладення договору позики. Вказані обставини позивачем не спростовані та не доведено існування власних джерел доходів для придбання автомобіля.

Позивач не довів, що йому належить право на частку у праві власності на спірний автомобіль, тому в задоволенні його позову слід відмовити повністю.

Відповідач просила стягнути з позивача витрати на правничу допомогу.

Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 ст.137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається із матеріалів справи, представництво інтересів відповідача ОСОБА_2 здійснював адвокат Коваль С.В. на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 939 від 14.07.2018, виданого Радою адвокатів Волинської області.

До матеріалів справи приєднано додаткову угоду № 1 до договору 6/2019 про надання правової допомоги від 03.04.2019, яка укладена між ОСОБА_2 та адвокатом Ковалем С.В.

Також долучений акт виконаних робіт з описом наданих адвокатом правових послуг та квитанцію до прибуткового касового ордеру № 2 від 11 червня 2019 року про сплату гонорару в сумі 13447,10 гривень.

Пунктом 2 ч.2 ст.141 ЦПК України встановлено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у задоволенні позову, покладаються на позивача.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ці критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що представником відповідача було підготовлено заяву про скасування заочного рішення та відзив на позов. Судові засідання в справі не проводились. Позивач не подавав відповіді на відзив, не відстоював активно свою позицію, що мало істотно знизити інтенсивність наданих відповідачу правничих послуг.

Виходячи з критерію розумності розміру понесених витрат на правничу допомогу, суд стягує з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 8000 гривень, тобто, в меншій сумі, ніж просила відповідач.

Керуючись ст.ст.12-13, 19, 141, 247, 258-259, 265, 274-279 ЦПК України, на підставі ст.ст.3, 60, 74 СК України, ст.328 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 (проживає: АДРЕСА_2 , паспорт № НОМЕР_2 , виданий 0720, дата видачі 04.04.2017, РНОКПП: НОМЕР_3 ) в користь ОСОБА_2 (проживає: АДРЕСА_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Любешівським РВУ МВС у Волинській області, РНОКПП: НОМЕР_5 ) понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8000 (вісім тисяч) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Волинського апеляційного суду через Ковельський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на його апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано.

Головуючий:С. Л. Панасюк