Справа № 157/569/19
Провадження №2/157/197/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 рокумісто Камінь-Каширський

Камінь-Каширський районний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді Гамули Б.С.,

з участю: секретаря Семенюк О.В.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника третьої особи Сидорчука С .С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, служба у справах дітей Камінь-Каширської районної державної адміністрації Волинської області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди та супроводу батька та надання дозволу на виготовлення проїзних документів дітей для виїзду за кордон без згоди батька,

встановив:

04 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, служба у справах дітей Камінь-Каширської райдержадміністрації Волинської області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди та супроводу батька та надання дозволу на виготовлення проїзних документів дітей для виїзду за кордон без згоди батька.

Позов обґрунтовано тим, що позивачка з відповідачем перебували в шлюбі, який розірваний рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 27 квітня 2015 року, що набрало законної сили. В шлюбі народилося двоє дітей, дочки: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивачка має польське походження, тому вона в 2015 році, а діти в 2017 році отримали Карти поляка. Цей правовий статус розкриває перед ними ряд можливостей в Республіці Польща, зокрема щодо навчання, відпочинку, оздоровлення та передбачає певні пільги.

Розлучившись з відповідачем, позивачка сама займається вихованням дітей, дбає про їх культурний та духовний розвиток, оскільки відповідач рідко відвідує дітей, а їх зустрічі здебільшого є випадковими та тривають по кілька хвилин, хоча будь-яких перешкод у спілкуванні дітей із батьком вона не чинить. Присуджені судом аліменти відповідач сплачує нерегулярно, внаслідок чого виникла заборгованість.

На даний час у позивачки є можливість, скориставшись відповідним правовим статусом, разом із дітьми відвідати Республіку Польща, оздоровитися та пройти необхідне медичне обстеження. Однак такою можливістю вони не можуть скористатися, оскільки відповідач надає дозвіл на виїзд дітей за кордон лише в обмін на задоволення своїх майнових інтересів. Прохання позивачки з`явитися до нотаріуса відповідач проігнорував.

Посилаючись на викладені вище обставини, позивачка просить суд надати дозвіл на тимчасові виїзди за межі України малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без згоди та супроводу їх батька ОСОБА_3 строком до моменту досягнення ними повноліття, з 04 квітня 2019 року до 2027 року включно, з періодичністю перебування з 11.05-21.05, 01.06-25.09, 11.10-10.11., 20.12-20.01, 15.03-15.04 у супроводі матері ОСОБА_1 та надати дозвіл на оформлення візових документів для виїзду малолітніх дітей за кордон та інших документів, пов`язаних з перетином кордону України, а також стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених у заяві. Пояснила, що її намір вивезти дітей за кордон викликаний лише бажанням оздоровити дітей та познайомити їх з культурою країни, з якою вони пов`язані своїм походженням. Батько дітей ОСОБА_3 погоджується надати дозвіл на виїзд дітей за кордон лише в обмін на поступки при вирішенні питання про поділ спільного майна подружжя.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився. У відзиві на позов заявлені вимоги не визнав та вважає їх безпідставними. Вказав, що не заперечує щодо виїзду неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за межі України. З метою надання відповідної нотаріально посвідченої згоди 06 квітня 2019 року з`явився до нотаріуса, однак позивачки там не зустрів.

Допитані в судовому засіданні свідки - неповнолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 показали, що з батьком у них нормальні стосунки, хоча спілкуються вони рідко. Також підтвердили, що мають бажання поїхати за кордон на відпочинок.

Вислухавши пояснення позивачки, представника третьої особи, показання свідків, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення частково.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сторони по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Дана обставина підтверджується свідоцтвами про народження дітей НОМЕР_1 , НОМЕР_2 (а.с. 10, 11).

Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 27 квітня 2015 року (а.с. 14).

Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 15 травня 2017 року (а.с. 16) присуджено до стягнення зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дочок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у твердій грошовій сумі в розмірі по 600 грн. на кожну дитину щомісячно до досягнення ними повноліття. Рішенням Камінь-Каширського районного суду в цивільній справі № 157/91/18 стягуваний зі ОСОБА_3 розмір аліментів збільшено до 1000 грн. на кожну дитину щомісячно.

Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

У відповідності до статті 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Крім цього, статтями 3, 18 вищезгаданої Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

За нормами статті 1 Сімейного кодексу України одним із завдань цього Кодексу є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

Відповідно до статті 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Так, згідно з частиною 3 статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України».

У відповідності до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 зі змінами і доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.

Пунктом 4 вищевказаних правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов`язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону.

Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто, зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Таким чином, діючим законодавством та міжнародними договорами, учасником яких є Україна, встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини (дітей) за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків, однак вирішуючи це питання суди мають враховувати перш за все інтереси дитини.

У судовому засіданні встановлено, що діти проживають з матір`ю, яка фактично одна займається їх вихованням та турбується про духовний розвиток. З метою оздоровлення дітей та надання можливості всебічно розвиватися позивачка має намір вивезти їх за кордон, про що свідчать відповідні документи, а саме запрошення на обстеження в медичний заклад Республіки Польща та підтвердження наявності коштів на банківському рахунку, відкритому в цій країні. Також встановлено, що з цією метою позивачка зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд їх неповнолітніх дітей за кордон, на що отримала відмову. Дана обставина частково визнана відповідачем у поданому ним відзиві на позов, а також підтверджується тим, що за час розгляду справи в суді відповідач жодного разу в судове засідання не з`явився та не пояснив мотивів своєї відмови.

Враховуючи встановлені обставини, зокрема те, що діти проживають з матір`ю (проти чого відповідач не заперечує), яка забезпечує їм повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, заслухавши думку дітей, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд дійшов висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей з матір`ю за кордон із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, та на виготовлення необхідних для цього проїзних документів відповідатиме найкращим інтересам дітей.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.

Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року по справі № 712/10623/17.

Разом із тим, безпідставними є вимоги позивачки про надання дозволу на виїзд дітей за кордон в період до досягнення ними повноліття, оскільки чинним законодавством, зокрема частиною 3 статті 313 ЦК України, визначено, що фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивачки понесені нею витрати на сплату судового збору в сумі 768 грн. 40 коп., які підтверджуються долученою до матеріалів справи квитанцією від 04.04.2019 № .

Керуючись статтями 12, 81, 89, 141, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 313 Цивільного кодексу України, статтями 150, 154, 155 Сімейного кодексу України, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року № 152, суд

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження НОМЕР_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про народження НОМЕР_2 , за межі України без згоди та супроводу їх батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в супроводі матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , строком із дня набрання рішенням законної сили та до 15 січня 2022 року.

Надати дозвіл на виготовлення всіх документів, необхідних для виїзду за кордон неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без згоди їх батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до підпункту 15.5) пункту 1 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повне найменування, ім`я, місцезнаходження, місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін: позивачка ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ; відповідач ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Камінь-Каширської районної державної адміністрації Волинської області, вул. Воля, 2, м. Камінь-Каширський, Волинська область, 44500, .

Головуючий: Б. С. Гамула