Справа № 426/3913/19
Провадження № 22-ц/810/445/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Луганської В.М.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 08 травня 2019 року,постановлену Сватівським районним судом у складі: судді Скрипник С.М. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

в с т а н о в и в:

16 квітня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності, посилаючись на те, що батьком позивача є ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 від 06.07.1983 року, який є сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Пантюхіно Марківського району Луганської області, про що свідчить свідоцтво про народження НОМЕР_2 від 27.08.1951 року. Отже, позивач є онуком останньої.

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла у м. Луганськ, позивач звернувся до державного нотаріуса Другої Сєвєродонецької ДНК для прийняття спадщини, а саме - недоотриманої спадкодавцем пенсії у сумі 74114,66 грн. Постановою державного нотаріуса № 147/02-31 від 04.03.2019 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутній документ, що визначає коло спадкоємців за законом.

Тому позивач просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частку пенсії за період з 01.08.2014 року по 31.07.2018 року в сумі 74114,66 грн., що залишилась недоотриманої після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 його баби ОСОБА_4 .

Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 19 квітня 2019 року позовну заяву залишено без руху та надано заявнику 10-ти денний строк для усунення недоліків.

Залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без руху як таку, що не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного доказу про, те що недоотриманна пенсія становить саме 74114,66 грн. та за період з 01.08.2014 року по з 31.07.2018 року; не зазначено, в якому саме відділі пенсійного фонду України перебувала на обліку ОСОБА_4 ; не надано оригінал квитанції про сплату судового збору, а лише її дублікат; не надано доказів на підтвердження зареєстрованого місця проживання відповідача.

06 травня 2019 року на виконання ухвали від 19 квітня 2019 року надійшла заява від позивача, в якій він зазначає, що зазначені судом підстави для залишення заяви без руху не відповідають вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України, в зв`язку з тим, що надання доказів щодо суми недоотриманої пенсії та відомостей про відділення ПФУ, де перебував на обліку спадкодавець, входить до предмету доказування по справі, а оцінку цим обставинам суд може надавати лише при розгляді справи по суті. До того ж, до позовної заяви додано клопотання про витребування доказів, де зазначено, що відомості про склад спадкового майна знаходяться в матеріалах спадкової справи, яка підлягає витребуванню у державного нотаріуса. Щодо необхідності надання оригіналу квитанції, то положення ч. 4 ст. 177 ЦПК України не містять вимоги надання саме оригіналу квитанції, а суд перед відкриттям провадження повинен перевірити зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України відповідно до положень Закону України «Про судовий збір». Щодо вимоги про надання доказів на підтвердження зареєстрованого місця проживання відповідача, то суд, відповідно до ст. 187 ЦПК України, повинен звернутися до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи, тобто з`ясування місця проживання відповідача є обов`язком суду, а не позивача. А тому, просить прийняти обґрунтоване процесуальне рішення щодо відкриття провадження.

Оскільки позивачем недоліки, які зазначені в ухвалі суду від 19.04.2019 року усунені не були, ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 08 травня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності визнано неподаною та повернуто позивачеві.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає, що вказана ухвала є незаконною та винесена із порушенням норм процесуального і матеріального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження до суду першої інстанції.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 369 ЦПК України, оскільки оскаржується ухвала суду, зазначена у п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 6 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для подальшого розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не усунув недоліки, які зазначені в ухвалі суду від 19 квітня 2019 року.

Проте, такі висновки суду не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи з огляду на наступне.

Суд як орган, наділений процесуальними повноваженнями щодо вирішення спору, має розглядати справу відповідно до норм, встановлених ЦПК України, не порушуючи при цьому право особи на судовий захист, яке гарантується Конституцією та законами України.

Суд розглядає справу на засадах змагальності та диспозитивності (ст.ст. 12, 13 ЦПК України).

Вимоги щодо форми та змісту позовної заяви, яка подається до суду першої інстанції, визначаються статтями 175, 177 ЦПК України.

Зокрема, нормами статті 175 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Згідно з вимогами ст. 177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Частиною 4 ст. 177 ЦПК України передбачено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Доводи апеляційної скарги є слушними, оскільки до пред`явленої позовної заяви позивачем додане дублікат квитанції № 0.0..1 від 09.04.2019 року про сплату судового збору у розмірі 769,00 грн. на належний рахунок.

У відповідності до частини першої статті 6 Закону № 3674-VI судовий збір перераховується у безготівковій або готівковій формі.

Правовий аналіз частини першої статті 6 Закону № 3674-VI дає підстави вважати, що судовий збір може бути сплачено з використанням як безготівкових або готівкових розрахунків через банківські установи, через ресурс, розміщений на офіційному веб-порталі «Судова влада України», інформаційно-платіжні термінали, встановлені у приміщеннях судів, інші комп`ютерні програми, в тому числі програмно-технічний комплекс «Клієнт казначейства - Казначейство», тощо.

Частинами першою, другою статті 9 Закону № 3674-VI встановлено, що судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

В оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції зазначив, що перевірено зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України і згідно відомостей, зазначених у наданій в матеріали справи копії дубліката квитанції № 0.0..1 про сплату судового збору у розмірі 769,00 грн., де платником зазначений ОСОБА_1 , код платника - НОМЕР_3 , в базі Д-З такі відомості відсутні, надана копія дубліката № 0.0..1 про сплату судового збору у сумі 769,00 грн. не може бути належним доказом сплати судового збору.

Визначення терміну «дублікат» в чинному законодавстві відсутнє, проте з практики застосування термінів, слів та словосполучень у юриспруденції дублікатом є другий примірник документа, що має таку саму юридичну силу, як і оригінал.

Тобто, дублікат документа повинен містити ті ж відомості, що й оригінал документа. Фактично видача дубліката полягає у відтворенні тексту документа, дублікат якого видається, що спрямоване на відновлення такого документа у випадку неможливості використання останнього з певних причин.

Відповідно до інформаційного листа Державної судової адміністрації від 10 листопада 2011 року № 12-6621/11 щодо застосування Закону України «Про судовий збір», документом про сплату судового збору є квитанція установи банку або відділення зв`язку, які прийняли платіж або платіжне доручення, підписане уповноваженою посадовою особою банку і скріплене печаткою установи банку з відміткою про дату виконання платіжного доручення.

Виходячи з викладеного, дублікат квитанції, як другий примірник такої квитанції, має таку саму юридичну силу, що і оригінал, а тому є належним доказом сплати судового збору у розумінні вимог статті 177 ЦПК України.

Разом з тим, суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву з підстав ненадання позивачем оригіналу квитанції про сплату судового збору, залишив поза увагою, що дублікат квитанції є її другим примірником та має юридичну силу оригіналу, окрім того, наданий позивачем дублікат підписаний платником, працівником банку та скріплений печаткою банку, із зазначенням відомостей про те, за яку саме позовну заяву сплачується судовий збір, що є належним оформленням документу про сплату судового збору.

Отже, суд наділений повноваженнями самостійно перевіряти зарахування коштів, сплачених в якості судового збору.

Щодо невстановлення судом першої інстанції надходження коштів на рахунок за реквізитами Сватівського районного суду Луганської області при перевірці зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, апеляційний суд зазначає, що відсутність відомостей про сплату судового збору у вкладці "Судовий збір" картки справи в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду» не свідчить про його незарахування до спеціального фонду Державного бюджету України, адже до зазначеної картки відомості вносяться відповідальними працівниками суду при надходженні документів про сплату судового збору. Тому у разі невнесення відомостей про такі документи чи допущення помилки при їх внесенні, інформація щодо зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України судового збору за такими документами у картці справи не відображатиметься.

Достовірно зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України може бути перевірено судом шляхом пошуку відповідних платіжних документів за наявними реквізитами в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду» за допомогою рубрики "Реєстр підтверджень оплат з казначейства".

Суд першої інстанції, володіючи інформацією щодо документа про сплату судового збору, повинен був врахувати, що його сплачено за вірними платіжними реквізитами, перевірити його зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України шляхом пошуку наявності такого документа в Реєстрі підтверджень оплат з казначейства.

Тобто суд першої інстанції повинен вживати активні дії з метою перевірки зарахування сплаченого судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 800/473/17.

З урахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що висновок суду апеляційної інстанції щодо незарахування до спеціального фонду Державного бюджету України судового збору у даній справі є передчасним.

Крім того, в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції зазначив, що вимога про надання відомостей про зареєстроване місце проживання відповідача також є повністю обґрунтованою, в зв`язку з тим, що відповідно до ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Цей висновок суду не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи з огляду на наступне.

Згідно з частинами шостою-дев`ятою статті 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Суд виходив з того, що згідно відомостей Відділу обліку та моніторингу про реєстрацію місця проживання УДМС України у Луганській області, ОСОБА_1 за зареєстрованим місцем реєстрації, а саме АДРЕСА_1 не значиться (а.с. 7), тоді як у позовній заяві зазначено відповідачем не ОСОБА_5 , а ОСОБА_6 , щодо якого інформація судом не запитувалася, і висновок про відсутність інформації про зареєстроване у встановленому порядку місце проживання або перебування відповідача ОСОБА_2 не ґрунтується на отриманих судом відомостях (а.с. 2, 7).

Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 10 ст. 187 ЦПК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 7 своєї постанови № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у зв`язку з можливістю подання доказів на наступних стадіях цивільного процесу, суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати її заявнику.

Згідно ч. 1 ст. 189 ЦПК України, завданнями підготовчого провадження є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Проте, в даному випадку, недостатність доказів або їх відсутність не може бути підставою для застосування ст. 185 ЦПК України.

Наведене стосується посилання суду нененадання відомостей про розмір недоотриманої пенсії спадкодавця.

Відповідні питання вирішуються на наступних після відкриття провадження в справі стадіях процесу, наведені вище обставини не могли слугувати підставами для залишення заяви без руху. Беручи до уваги положення ст. 177 ч. 5, ст. 197 ч. 2 п. 7, інші норми ЦПК України, слід дійти висновку, що подання доказів за відповідних умов не виключається і після відкриття провадження в справі.

Суд першої інстанції не скористався цією можливістю з`ясувати питання, пов`язані з наданням позивачем доказів, та передчасно повернув її.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що оскільки питання про можливість відкриття провадження у справі вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали та порушення прав заявниці на вільний доступ до правосуддя, то відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України ухвала суду підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 08 травня 2019 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 13 червня 2019 року.

Головуючий

Судді: