ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» червня 2019 року

м. Харків

справа № 643/1743/19-ц

провадження № 22ц/818/3024/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Азотфострейд»

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Азотфострейд» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 березня 2019 року в складі судді Букреєвої І.А.

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Азотфострейд» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки.

Позовна заява мотивована тим, що з 20 липня 2018 року він працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Азотфострейд» на посаді начальника відділу збуту.

Вказав, що 29 листопада 2018 року наказом №23-К він звільнений з посади за прогул за пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Зазначив, що 29 листопада 2018 року він надав до товариства заяву про звільнення з посади за згодою сторін, у якій просив направити йому трудову книжку поштою за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, згідно поштового опису вкладення трудова книжка направлена йому поштою лише 09 січня 2019 року та отримана 14 січня 2019 року, у зв`язку з чим він має право на компенсацію середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.

Просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Азотфострейд» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 16 883,46 грн. та судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

25 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5763,00 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 березня 2019 року позов ОСОБА_1 - задоволено; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Азотфострейд» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 16 883,46 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 5763,00 грн., а також судовий збір у розмірі 768,40 грн. на користь держави.

Не погоджуючись з рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Азотфострейд» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, стягнути з позивача на користь товариства судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що вина товариства у несвоєчасному отриманні ОСОБА_1 трудової книжки відсутня; що ОСОБА_1 особисто розписався в обліковій картці про отримання трудової книжки та процедура звільнення дотримана; що обставини отримання ОСОБА_1 трудової книжки могли б бути підтверджені показаннями свідків у разі розгляду справи у загальному порядку; що ОСОБА_1 звільнено за прогули та його заява про звільнення за згодою сторін подана ним вже не як працівником, а як пересічним громадянином; що трудова книжка залишена ОСОБА_1 на підприємстві разом з поданою заявою про звільнення, отже правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами цивільного законодавства щодо зберігання чужого майна, а не трудового; що судом невірно розрахована сума стягнення, оскільки робочих днів за період з 29 листопада 2018 року по 14 січня 2019 року було 29, а не 33; що для обчислення середньомісячної заробітної плати повинні враховуватися виплати за останні два календарні місяці роботи позивача, тобто жовтень та листопад 2018 року, а не вересень та жовтень 2018 року, при цьому у листопаді 2018 року ОСОБА_1 взагалі не отримував заробітну плату у зв`язку з прогулами впродовж всього місяця; що копію заяви позивача про стягнення витрат на правову допомогу товариство отримало вже після ухвалення рішення у справі та не мало можливості заявити клопотання щодо зменшення такої суми.

07 червня 2019 року від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав рішення законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому зазначив, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Азотфострейд» необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не виконав вимоги чинного законодавства та не направив ОСОБА_1 поштою трудову книжку згідно його заяви, внаслідок чого позивач має право на відшкодування середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки, який складає 33 робочих дні, а також на відшкодування витрат на правову допомогу.

Проте, повністю з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 20 липня 2018 року прийнятий на роботу на посаду начальника відділу збуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Азотфострейд» на підставі його заяви та наказу №14-К від 19 липня 2018 року, про що у його трудовій книжці зроблено запис №28 (а. с. 4, 7).

З доповідної записки референта ОСОБА_2 від 29 листопада 2018 року вбачається, що начальник відділу збуту ОСОБА_1 протягом 20 робочих днів з 01 листопада 2018 року по 29 листопада 2018 року не виходить на роботу з невідомих причин (а. с. 28).

З висновку службової перевірки від 29 листопада 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 відмовився від надання пояснень щодо відсутності його на роботі з 01 листопада 2018 року по 29 листопада 2018 року, що підтверджується довідкою юрисконсульта товариства ОСОБА_3 , та надав заяву про звільнення (а. с. 29-31, 32).

У заяві до Товариства з обмеженою відповідальністю «Азотфострейд» від 29 листопада 2018 року ОСОБА_1 просив звільнити його з посади начальника відділу збуту з 30 листопада 2018 року за згодою сторін. Також, у цій заяві ОСОБА_1 просив направити йому трудову книжку поштою за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 12).

Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Азотфострейд» №23-К від 29 листопада 2018 року ОСОБА_1 звільнений з посади начальника відділу збуту згідно пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України за прогули на підставі висновку службової перевірки, про що в його трудовій книжці зроблено запис №29 (а. с. 4, 8).

У день звільнення з ОСОБА_1 проведено розрахунок, виплачено грошову компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 2044,99 грн. та заробітну плату у розмірі 8855,00 грн., що підтверджується відомостями розподілу витрат товариства та довідкою про заробітну плату (а. с. 9, 34, 35).

З листування електронною поштою від 20 та 21 грудня 2018 року вбачається, що представник товариства пропонувала Катюсі Є.А. забрати трудову книжку, на що ОСОБА_1 повідомив, що у своїй заяві просив надіслати трудову книжку поштою (а. с. 38).

Трудову книжку направлено товариством ОСОБА_1 поштою 09 січня 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується описом вкладення у лист №061 (а. с. 10).

З відомостей з офіційного сайту Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» щодо відстеження поштового відправлення з ідентифікатором №061 вбачається, що лист отримано адресатом 14 січня 2019 року (а. с. 11).

Як вбачається з відповіді Головного управління Держпраці у Харківській області від 11 січня 2019 року №К-1326/02.02/12-14/386 щодо скарги ОСОБА_1 про порушення законодавства про працю адміністрацією Товариства з обмеженою відповідальністю «Азотфострейд» що під час перевірки Управлінням встановлено низку порушень законодавства про працю з боку товариства, зокрема, надсилання ОСОБА_1 трудової книжки поштою лише 09 січня 2019 року та не ознайомлення його з наказом про звільнення під підпис (а. с. 13-16).

З довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Азотфострейд» від 28 січня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 за період роботи на посаді начальника відділу збуту з 20 липня 2018 року по 29 листопада 2018 року нараховано та виплачено дохід у сумі 71 829,09 грн. У вересні 2018 року та жовтні 2018 року нараховано заробітну плату у розмірі 11 000,00 грн. на місяць (а. с. 9).

Згідно з частиною першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини п`ятої статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Отже, для застосування цієї норми права необхідна наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.

Пунктом 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок передбачено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Відповідно до пункту 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Таким чином, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку підлягають задоволенню в тому разі і за той період вимушеного прогулу, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача працівнику трудової книжки.

Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року (справа № 607/2713/16-ц, провадження № 61-819св17).

Матеріали справи свідчать про те, що 29 листопада 2018 року ОСОБА_1 подав до Товариства з обмеженою відповідальністю «Азотфострейд» заяву про звільнення, в якій просив надіслати йому трудову книжку поштою.

ОСОБА_1 звільнено з посади 29 листопада 2018 року, однак трудову книжку направлено поштою лише 09 січня 2019 року та фактично отримано 14 січня 2019 року.

Доказів того, що затримка видачі трудової книжки ОСОБА_1 сталася не з вини відповідача, матеріали справи не містять і до суду апеляційної інстанції їх не надано.

Доводи Товариства з обмеженою відповідальністю «Азотфострейд» щодо того, що позивач особисто розписався в обліковій картці про отримання трудової книжки та процедура звільнення дотримана, судовою колегією не приймаються.

Дійсно, згідно особової картки ОСОБА_1 29 листопада 2018 року його звільнено з посади начальника відділу збуту на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпПП та особова картка підписана ОСОБА_1 (а. с. 37).

Однак, з особової картки ОСОБА_1 не вбачається, що йому видано трудову книжку та що його підпис засвідчує саме факт її отримання.

Крім того, згідно пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27 квітня 1993 року №301 трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

Пунктом 7.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом №58 від 29 липня 1993 року передбачено, що на підприємстві ведеться така документація щодо обліку бланків трудових книжок і заповнених трудових книжок: книга обліку бланків трудових книжок і вкладишів до них та книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них.

Книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ведеться відділом кадрів або іншим підрозділом підприємства, який здійснює оформлення прийняття і звільнення працівників. У цій книзі реєструються всі трудові книжки, що прийняті від працівників при влаштуванні на роботу, а також трудові книжки і вкладиші до них із записом серії і номера, що видані працівникам знову.

У разі одержання трудової книжки у зв`язку із звільненням працівник розписується у особистій картці і у книзі обліку.

Як вбачається з матеріалів справи книги обліку руху трудових книжок Товариства з обмеженою відповідальністю «Азотфострейд» з підписом ОСОБА_1 щодо отримання трудової книжки відповідачем не надано. Отже, слід дійти висновку, що процедуру вручення трудової книжки працівнику товариством не дотримано.

Натомість, наявність особистої заяви ОСОБА_1 про направлення йому трудової книжки поштою та його відмова забрати трудову книжку покладали на відповідача обов`язок повернути йому трудову книжку шляхом направлення її поштою.

Посилання відповідача щодо того, що обставини отримання ОСОБА_1 трудової книжки могли б бути підтверджені показаннями свідків у разі розгляду справи у загальному порядку, є безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи товариство не зверталось з клопотаннями про розгляд справи у порядку загального позовного провадження з викликом сторін та про допит свідків. Крім того, відповідні обставини підтверджуються письмовими доказами у справі.

Твердження товариства щодо того, що ОСОБА_1 звільнено за прогули та його заява про звільнення за згодою сторін подана ним вже не як працівником, а як пересічним громадянином; що трудова книжка залишена ОСОБА_1 на підприємстві разом з поданою заявою про звільнення, отже, правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами цивільного законодавства щодо зберігання чужого майна, а не трудового, є безпідставними, оскільки під час процедури звільнення роботодавець зобов`язаний дотримуватися вимог трудового законодавства, зокрема, щодо своєчасної видачі трудової книжки працівнику. Затримка у видачі трудової книжки призводить до вимушеного прогулу та у такому разі днем звільнення вважається день отримання трудової книжки. Враховуючи викладене, доводи щодо непоширення на спірні правовідносини норм трудового законодавства є неспроможними.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що трудові права позивача порушено у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки, оскільки він звільнений з роботи 29 листопада 2018 року, а трудову книжку отримав лише 14 січня 2019 року.

Разом з тим, судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача, виходячи з наступного.

Так, середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема, абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати).

Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

Виходячи із довідки про доходи ОСОБА_1 , за два останні місяці роботи перед звільненням середньоденний заробіток позивача складає: (11 000,00 грн (вересень 20 днів) + 11 000,00 грн (жовтень - 22 дні з урахуванням того, що 14 жовтня святковий день)) = 22 000,00 грн. /42 робочих дні = 523,81 грн.

Враховуючи, що статтею 73 КЗпП встановлено святковий день 1 січня та дні релігійних свят, у які не проводиться робота, - 25 грудня та 7 січня, кількість днів вимушеного прогулу з 29 листопада 2018 року по 14 січня 2019 року складає 30 днів.

Оскільки час вимушеного прогулу за період із 29 листопада 2018 року по 14 січня 2019 року складає 30 робочих днів, то середній заробіток за час вимушеного прогулу складає: 523,81 грн. * 30 робочих днів = 15 714,30 грн.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги щодо того, що для обчислення середньомісячної заробітної плати повинні враховуватися виплати за останні два календарні місяці роботи позивача, тобто жовтень та листопад 2018 року, а не вересень та жовтень 2018 року, є безпідставними, оскільки середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Оскільки звільнення ОСОБА_1 відбулося 29 листопада 2018 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися виходячи з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за вересень та жовтень 2018 року.

Таким чином, рішення суду в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пов`язаного із затримкою видачі трудової книжки, підлягає зміні із зменшенням стягнутої суми з 16 883, 46 грн. до 15 714, 30 грн.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами.

Таким чином, на підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

25 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, у якій просив стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5763,00 грн. (а. с. 42).

04 лютого 2019 року між ОСОБА_1 , та адвокатом Куржумовим М.О., який займається адвокатською діяльністю на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, серія ЧК №000888, виданого Радою адвокатів Черкаської області від 15 березня 2018 року, укладено договір про надання правничої допомоги, згідно якого адвокат бере на себе зобов`язання надавати необхідну правничу допомогу клієнту у цивільному провадженні за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Азотфострейд» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а. с. 43-44, 48).

Також, на підтвердження повноважень ОСОБА_4 щодо представництва інтересів ОСОБА_1 , видано ордер ЧК №81702 від 04 лютого 2019 року (а. с. 47).

Додатковою угодою №1 до договору від 04 лютого 2019 року сторони погодили, що гонорар згідно пунктів 4.1. та 4.2. договору розраховується наступним чином: усна консультація з вивченням документів, обрання правової позиції та стратегії у справі, вартість складання одного документу, вартість однієї години роботи з законодавчою базою по справі у аналогічних справах та їх правовий аналіз, підбору та аналізу судової практики, документами по справі, ознайомлення зі справою - 50% прожиткового мінімуму для працездатної особи, встановленого на день оплати за 1 годину роботи (а. с. 45).

Зазначений розмір адвокатського гонорару за годину роботи відповідає рекомендованому розміру, визначеному рішенням розширеного засідання Ради адвокатів Харківської області №17 від 21 березня 2018 року (а. с. 53-54).

З акту виконаних робіт за договором про надання правничої допомоги від 25 березня 2019 року, рахунку згідно договору про надання правничої допомоги від 25 березня 2019 року, розрахунку розміру винагороди (гонорару) адвоката за надання правничої допомоги, детального опису робіт (наданих послуг) від 25 березня 2019 року, виконаних адвокатом за договором про надання правничої допомоги вбачається, що адвокатом Куржумовим М.О. надано ОСОБА_1 наступні послуги: усна консультація з вивченням документів, обрання правової позиції та стратегії у справі - 1 година; робота з законодавчою базою по аналогічних справах та їх правовий аналіз, підбір та аналіз судової практики - 1 година 30 хвилин; складання позовної заяви та додатків до неї - 2 години 30 хвилин; складання відповіді на відзив відповідача - 1 година 30 хвилин. Вартість наданої правничої допомоги з розрахунку 50% прожиткового мінімуму для працездатної особи, встановленого на день оплати, а саме 960,50 грн. за 1 годину роботи, становить 5 763,00 грн. (а. с. 46, 49, 51, 52).

Згідно пункту 4.9 договору про надання правничої допомоги від 04 лютого 2019 року гонорар сплачується готівкою.

Однак, жодних доказів участі у справі представника позивача матеріали справи не містять. Отже, надання адвокатом відповідних правових послуг позивачу не доведено. Сплата ОСОБА_1 адвокатського гонорару (винагороди) адвокату Куржумову М.О. у розмірі 5763,00 грн. підтверджується копією квитанції №1 від 25 березня 2019 року (а. с. 50).

Проте, оригіналу зазначеної квитанції матеріали справи не містять, що унеможливлює стягнення з відповідача суми витрат на правову допомогу.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги щодо того, що копію заяви позивача про стягнення витрат на правову допомогу товариство отримало вже після ухвалення рішення у справі та не мало можливості заявити клопотання щодо зменшення такої суми, судовою колегією не приймаються, оскільки з наданих до заяви опису вкладення до цінного листа, накладної та квитанції ПАТ «Укрпошта» вбачається, що заява направлена ОСОБА_1 товариству у той же день, що подана до суду, - 25 березня 2019 року, отже, ним дотримано вимоги процесуального законодавства та не порушено права товариства.

Аналізуючи наведені норми права та обставини справи, судова колегія вважає, що в рішення суду в частині стягнення судових витрат на правничу допомогу підлягає скасуванню з відмовою позивачу в задоволенні позову в цій частині за недоведеністю.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» та позов задоволено частково, на 93,08%, з відповідача за подачу позову підлягає стягненню судовий збір у розмірі 715,23 грн. (768,4*93,08%) в дохід держави.

Проте, враховуючи, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, підстав для розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи в апеляційному порядку не вбачається.

За таких обставин рішення суду в частині стягнення судового збору за подачу позовної заяви також підлягає зміні із зменшенням стягнутої суми з 768, 40 грн. до 715, 23 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Азотфострейд» - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 березня 2019 року - змінити в частині стягнутої суми заробітної плати за час вимушеного прогулу та судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Азотфострейд» на користь ОСОБА_1 15 714, 30 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Азотфострейд» в дохід держави 715, 23 грн. судового збору за подачу позовної заяви.

Рішення в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Азотфострейд» на користь ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу в розмірі 5763, 00 грн. скасувати та в задоволенні позову в цій частині ОСОБА_1 - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови складено 20 червня 2019 року.