Постанова

Іменем України

13 червня 2019 року

м. Київ

справа № 191/1953/18-ц

провадження № 61-9067 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В.,

Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача - ОСОБА_2 ;

відповідач - публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»;

представник відповідача - Романов Дмитро Михайлович;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2019 року у складі колегії суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ :

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що він з жовтня 2000 року працював

у воєнізованій охороні структурного підрозділу «Дніпровській загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Наказом ПАТ «Українська залізниця» від 23 лютого 2018 року № НО-169/ОС

його звільнено з 28 лютого 2018 року з посади заступника начальника структурного підрозділу «Дніпровській загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, відповідно статті 38 КЗпП України.

Вважав вищезазначений наказ про звільнення незаконним та такими, що порушує статтю 47 КЗпП України, оскільки з 26 лютого 2018 року до 23 квітня 2018 року він перебував на лікарняному, про що завчасно повідомляв відповідача та надавав відповідні листки непрацездатності.

Зазначав, що узгоджував з роботодавцем своє бажання перенести дату звільнення на останній день хвороби або на наступний після цього робочий день. Про своє звільнення дізнався лише 25 квітня 2018 року, що підтверджується підписом у наказі, у цей ж день отримав трудову книжку. Вказував, що чинне законодавство зобов`язує роботодавця розрахуватися із працівником саме в день звільнення, а також видати йому трудову книжку з унесеним до неї записом про звільнення.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд поновити його на посаді заступника начальника структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця»; стягнути з регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 12 грудня 2018 року у складі судді Гречка Ю. В. позов ОСОБА_1 задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника начальника структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Стягнуто з регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з

01 березня 2018 року до 12 грудня 2018 року в розмірі 96 003 (дев`яносто шість тисяч три) грн 29 коп.

Судове рішення у частині поновлення ОСОБА_1 на роботі звернуто до негайного виконання.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2018 року заяву ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Визначено, що стягнення з регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 березня 2018 року до

12 грудня 2018 року у розмірі 96 003 грн 29 коп. без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зі сторони керівництва відповідача у порушення вимог статті 38 КЗпП України здійснювався вплив на позивача з метою примушення його до звільнення за власним бажанням, що у свою чергу свідчить про відсутність у ОСОБА_1 добровільного волевиявлення на написання такої заяви. Також суд першої інстанції зазначив, що навіть у разі якщо позивач і не передав заяву про відкликання звільнення до відповідача, то сам по собі факт написання заяви про звільнення був здійснений під тиском. Також судом встановлено порушення відповідачем порядку звільнення позивача, оскільки звільнений він був відповідно до наказу з 28 лютого 2018 року, але про своє звільнення дізнався лише 25 квітня

2018 року.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» задоволено. Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 12 грудня 2018 року та додаткове рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2018 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено компенсацію судових витрат за рахунок держави.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 Відповідно до наказу регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» № 169/ОС

від 23 лютого 2018 року ОСОБА_1 звільнено 28 лютого 2018 року

з посади заступника начальника структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за віком (стаття 38 КЗпП України). Факт виплати позивачу одноразової матеріальної допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітків

(31 670 грн 32 коп) підтверджується платіжною відомістю № 70 від 28 лютого

2018 року про перерахування на рахунок позивача в публічному акціонерному банку комерційний банк «Приватбанк» зазначеної суми. Позивачу нарахована сума до виплати у розмірі 1 066 грн 39 коп. за період перебування на лікарняному 8 днів у березні 2018 року.

Також суд апеляційної інстанції зазначив, що після написання заяви та прийняття відповідного наказу про звільнення, позивач на адресу відповідача будь-яких заяв щодо відкликання заяви про звільнення за власним бажанням до закінчення строку попередження роботодавця не надсилав. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази наявності заходів впливу на позивача у вигляді примушування його до написання заяви про звільнення.

Накази про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності не можуть бути доказом примушування позивача до написання заяви про звільнення за власним бажанням.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що керівництво відповідача примушувало

ОСОБА_1 до написання заяви про звільнення 23 лютого 2018 року за власним бажанням. Йому неможливо було виконувати свої посадові обов`язки під постійним тиском. Суд апеляційної інстанції не перевірив доводи позивача, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про звільнення за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.

У період з 26 лютого 2018 року по 23 квітня 2018 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному, у зв`язку з чим виникли підстави для перенесення такого звільнення за статтею 38 КЗпП України. Зазначав, що узгоджував з роботодавцем своє бажання перенести дату звільнення на останній день хвороби або на наступний після цього робочий день. Проте про своє звільнення дізнався лише 25 квітня 2018 року і в цей ж день отримав трудову книжку, що є порушенням статті 47 КЗпП України. Таким чином, відповідач звільнив ОСОБА_1 з порушенням вимог трудового законодавства,

а тому, відповідно до положень статті 235 КЗпП України, зобов`язаний поновити його на попередній роботі. Вважав рішення першої інстанції законним та обґрунтованим.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 17 травня 2019 року касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2019 року у вказаній справі відкрито та витребувано її з суду першої інстанції.

У червні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цього висновку не спростовують.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частинами першою, третьою статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

ОСОБА_1 подав заяву про звільнення його із займаної посади на підставі частини першої статті 38 КЗпП України (а. с. 18), що надавало підстави

та зобов`язувало відповідача провести звільнення позивача на таку вимогу, як це передбачено статтею 38 КЗпП України.

У абзацах першому та другому пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що по справах про звільнення за статтею 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого статтею 38 КЗпП України строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції встановивши, що позивач не повідомив відповідача про відкликання раніше поданої ним заяви про звільнення або про перенесення дати звільнення, а також те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що власник або уповноважений ним орган примусив його подати заяву про звільнення за власним бажанням, дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення відбулось з дотриманням норм трудового законодавства щодо реалізації волевиявлення працівника, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1

Посилання у касаційній скарзі ОСОБА_1 на те, що під тиском відповідача відбулось написання ним заяви про звільнення із займаної посади є безпідставні, оскільки він не надав доказів, які підтверджують здійснення на нього тиску з боку керівництва роботодавця або його неправомірних дій.

Як вірно зазначено судом апеляційної інстанції, накази про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності не можуть бути доказом примушування його до написання такої заяви.

Доводи касаційної скарги, про те що ОСОБА_1 не залишив роботу внаслідок перебування його на лікарняному не беруться судом до уваги, так як чинним трудовим законодавством не передбачено заборону можливості звільнення працівника за власним бажанням у період перебування на лікарняному внаслідок тимчасової непрацездатності.

Інші доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанцій

не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Д. Д. Луспеник