Справа № 266/3521/19
Провадження № 2/266/799/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі головуючої судді Д`яченко Д.О., при секретарі Сологуб Т.В. за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Турченка О.В., представника відповідача Михайлова О.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального закладу охорони здоров`я «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи» про визнання відмови у прийнятті на роботу незаконною та зобов`язати прийняти на роботу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до КЗОЗ «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи» про визнання відмови у прийнятті на роботу незаконною та зобов`язати прийняти на роботу посилаючись на те, що з 01.08.2005 року по 30.04.2016 року він працював на посаді лікаря-судово-медичного експерта відділу експертизи трупів у КЗОЗ «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи». З 01.10.2018 року по теперішній час він працює на посаді асистента кафедри патоморфології, судової медицини та гістології на 0,5 ставки у Донецькому національному медичному університеті (у м. Маріуполі). 10.06.2019 року він звернувся до начальника КЗОЗ «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_2 із письмовою заявою прийняти його на роботу за сумісництвом на 0,25 ставки на посаду лікаря-судово-медичного експерта до відділу судово-медичної експертизи трупів. В ході бесіди з керівником відповідача останній в категоричній формі повідомив позивачу, що на роботу він його не прийме через особисті неприязні стосунки. Позивач вважає дії відповідача незаконними, такими що суперечать Конституції України, та нормам Кодексу Законів про працю. Просить визнати незаконними відмову у прийнятті його на роботу та зобов`язати керівника КЗОЗ «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи» укласти трудовій договір про прийняття його за сумісництвом на 0,25 ставки на посаду лікаря-судово-медичного експерта до відділу судово-медичної експертизи трупів.

Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 21 червня 2019 року відкрито провадження у справі та визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи.

18.07.2019 року відповідач надав суду відзив на позов.

29.08.2019 ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя, за клопотанням позивача ОСОБА_1 , вирішено що, справу необхідно проводити в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

ПОзивач ОСОБА_3 та представник позивача адвокат Турченко О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю посилаючись на обставини викладені вище, просили їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав, зазначив, що прийняття на роботу це дискреція керівника КЗОЗ «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи». Оскільки ОСОБА_1 раніше працював і його було звільнено у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, керівництво вирішило не приймати на роботу ОСОБА_1 . Просив відмовити в позові повністю.

Згідно з ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Частиною 3 статті 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд, керуючись ст. 89 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Правовідносини, що виникли по вказаному спору регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю, Законом України «Про зайнятість населення».

Згідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За умов ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування

Відповідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.

Згідно ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню.

Згідно ст. 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Згідно ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу.

Згідно ст. 22 КЗпП України „ Гарантії при укладанні, зміні та припиненні трудового договору " - забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу.

В судовому засіданні встановлено, що позивач має повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та кваліфікацію лікар. (а.с.15)

Відповідно до сертифіката № 2328с ОСОБА_3 28.09.2018 року атестувався на визнання знань та практичних навиків в атестаційній комісії при Донецькому національному медичному університету та йому присвоєно звання лікаря-спеціаліста за спеціальністю «судово-медична експертиза» (а.с.16).

Як вбачається з довідки від 03.06.2019 року № 1322 ОСОБА_3 , працює на 0,5 ставки асистентом кафедри патоморфології, судової медицини та гістології у Донецькому національному медичному університеті з 01.01.2018 року. (ас. 17)

11.06.2019 року знаючи по наявність вільної посади позивачем була подана заява на ім`я начальника КЗОЗ «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Кіргета С .С. про прийняття позивача на роботу за сумісництвом на 0,25 ставки на посаду лікаря - судово-медичного експерта до відділу судово-медичної експертизи трупів КЗОЗ «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи». (ас. 10).

Відповідно до листа з додатками заступника директора Департаменту охорони здоров`я Донецької обласної державної адміністрації станом на 03.06.2019 року в КЗОЗ «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи» мала місце вакансія 0,25 ставки лікаря-судово-медичного експерта. (а.с. 18-23) Даний факт не заперечувався сторонами у судовому засіданні.

Відповідно до довідки серія ІІА № 1282403 ОСОБА_3 станом на 21.05.2019 року до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. (а.с. 9)

Відповідач фактично відмовив позивачу у працевлаштуванні не вказуючи причини такої відмови, згідно листа - відповіді від 23.08.2019 року № 826. (а.с. 70)

Згідно статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятою і проголошеною резолюцією 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї ООН 10 грудня 1948 року кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Згідно статті 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, прийнятого 16 грудня 1966 року Генеральною Асамблеєю ООН (док. ООН А/RES/2200 А(ХХІ) Держави, які беруть участь у цьому Пакті (прим. - в тому числі Україна) визнають право на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується, і зроблять належні кроки до забезпечення цього права.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.

Згідно п. 8 ст.5 Закону України «Про зайнятість населення» держава гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу.

З наведеного, суд прийшов до висновку, що законних підстав у керівництва КЗОЗ «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи» відмовляти ОСОБА_3 у прийнятті на роботу не було, а тому позов підлягає задоволенню.

Стосовно вимоги позивача про стягнення судових витрат, суд вважає, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Відповідно до п.48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в силу норм чинного законодавства позивач на підтвердження вимоги про стягнення витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги у розмірі 6000 гривень не надав суду належних та допустимих доказів.

Тому, установивши, що у справі відсутні належні та допустимі, в розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленої вимоги позивача щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку з чим у задоволені даної вимоги слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 768,40 гривень.

Керуючись ст.ст. 81 141, 258, 264-265, 268, 273 ЦПК України, статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятою і проголошеною резолюцією 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї ООН 10 грудня 1948 року, ст. 43 Конституції України, ст. 2 КЗпП України, ст. 5-1 КЗпП України, ст. 22 КЗпП України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до комунального закладу охорони здоров`я «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи» про визнання відмови у прийнятті на роботу незаконною та зобов`язати прийняти на роботу - задовольнити.

Визнати незаконною відмову у прийнятті на роботу ОСОБА_1 .

Зобов`язати керівника КЗОЗ «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи» укласти трудовій договір про прийняття ОСОБА_1 за сумісництвом на 0,25 ставки на посаду лікаря-судово-медичного експерта до відділу судово-медичної експертизи трупів, відповідно до його заяви.

Стягнути з КЗОЗ «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи» на користь ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , понесені ним судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 768,40 гривень.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Донецького апеляційного суду або через Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 26.11.2019 року.

Суддя Д`яченко Д. О.