Постанова

Іменем України

05 червня 2019 року

м. Київ

справа № 205/9530/16-ц

провадження № 61-1302св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О., Петрова Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2017 року у складі судді Нижний А. В. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2017 року у складі суддів: Петешенкової М. Ю., Деркач Н. М., Макарова М. О.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») про визнання кредитного договору частково недійсним.

Зазначав, що 25 квітня 2008 року між ним та банком укладений кредитний договір № DNHDGB, на підставі якого він отримав кредит у розмірі 43 648 доларів США зі сплатою 1,08 процентів річних на строк до 25 квітня 2028 року. Вказаним кредитним договором передбачена подвійна відповідальність за одне й те саме правопорушення, що суперечить Конституції України та іншим законодавчим актам. У зв`язку з вищезазначеним, просив суд визнати недійсними пункт 5.1 та пункт 8.4, а також пункт 5.3 та пункт 6.4 кредитного договору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що стаття 61 Конституції України унеможливлює застосування положень договору, які передбачають притягнення позичальника до цивільно-правової відповідальності одночасно у виді штрафу та пені, проте не перешкоджають застосуванню оспорюваних положень договору з метою притягнення позичальника до відповідальності або у вигляді пені, або у вигляді штрафу. У випадку нарахування банком на підставі оспорюваних положень і штрафу, і пені, належним способом захисту прав позивача буде подання ним відповідних заперечень до суду в межах справи про стягнення заборгованості за кредитним договором. Суд також вважає за необхідне зазначити, що у випадку визнання недійсними оспорюваних пунктів кредитного договору позичальника фактично буде звільнено від відповідальності за порушення строків повернення кредиту як у виді штрафу, так і пені. При цьому суд не уповноважений вирішувати питання про те, який саме вид відповідальності слід застосовувати у спірних правовідносинах, оскільки сторони погодили можливість притягнення позичальника до відповідальності як у виді штрафу, так і пені, а відтак право вибору виду відповідальності належить виключно банку, як стороні за договором.

Короткий зміст судового рішення апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що Ленінським районним судом м. Дніпропетровська 11 квітня 2016 року ухвалено рішення у цивільній справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Отже, підстави та умови нарахування пені і штрафу, визначені кредитним договором, отримали правову оцінку щодо перевірки правильності нарахування кредитором під час розгляду справи про стягнення заборгованості, предметом доказування якої є вищезазначені факти, що підлягали встановленню при ухваленні судового рішення. Таким чином, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості визначити законність та обґрунтованість нарахування пені і штрафу, що були предметом розгляду іншої справи, а також дійти однозначного висновку наявності подвійного стягнення. Крім того, враховуючи те, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, а позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, змістом якого передбачена повна інформація стосовно умов кредитування, у тому числі й щодо одночасного нарахування пені і штрафу, реальної процентної ставки, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що за кредитним договором передбачається відповідальність за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у вигляді пені та штрафу, що суперечить змісту статті 61 Конституції України, а тому умови кредитного в цій частині є недійсними згідно статей 203, 215 ЦК України.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суди установили, що 25 квітня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № DNHDGB, на підставі якого позичальник отримав кредит у розмірі 43 648 доларів США зі сплатою 1,08 процентів річних на строк до 25 квітня 2028 року.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України та статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права та обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Положенями статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За вимогами статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Таким чином, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

При цьому «одночасне застосування» передбачає як нарахування таких сум до сплати, так і їх включення до умов договору, оскільки договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України), у зв`язку з чим не можна погодитися із висновками судів про те, що у випадку нарахування банком на підставі оспорюваних положень і штрафу, і пені, належним способом захисту прав позивача буде подання ним відповідних заперечень до суду в межах справи про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до пункту 5.1 кредитного договору у випадку несвоєчасного погашення заборгованості за кредитом, позичальник сплачує банку пеню у розмірі, який зазначений у пункті 8.4 договору, за кожний день прострочки. При цьому проценти за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені банком не нараховуються. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України на дату сплати.

Згідно з пунктом 8.4 кредитного договору при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 процентів від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.

На підставі пункті 5.3 кредитного договору при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором, більш, ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5 процентів від суми позову.

Згідно з пунктом 6.4 кредитного договору при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором, більш, ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5 процентів від суми позову.

Таким чином, умови укладеного між сторонами кредитного договору передбачають можливість одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Така відповідальність запроваджена двома різними умовами договору й надає підстави для її застосування за одне й те саме правопорушення, що полягає у сплаті неустойки (окремо й штрафу, й пені) у випадку прострочення зобов`язань позичальника щодо повернення кредиту більш, ніж на 30 днів.

Тобто, право, за захистом якого позивач звернувся до суду, є порушеним.

Разом з тим, особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності.

У судовому засіданні 30 січня 2017 року представник відповідача в усній формі просив застосувати позовну давність до вимог ОСОБА_1 (а. с. 30).

Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пперебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-75цс15 від 03 лютого 2016 року.

ОСОБА_1 є стороною кредитного договору, який містить оспорювані умови про одночасне нарахування штрафу й пені у випадку прострочення зобов`язань позичальника щодо повернення кредиту більш, ніж на 30 днів, тобто обізнаний щодо змісту кредитного договору з моменту його вчинення, а тому перебіг трирічного строку позовної давності за вимогою про визнання кредитного договору частково недійсним почався 25 квітня 2008 року та закінчився 25 квітня 2011 року, що має наслідком відмову у задоволенні позову на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в позові з інших підстав.

Керуючись статтями 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання кредитного договору частково недійсним відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

А. О. Лесько

Є. В. Петров

С. П. Штелик