Справа № 489/762/17 Головуючий суду першої інстанції Тихонова Н.С.
Провадження № 22-ц/812/66/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,

за участю: представників позивача - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідача - ОСОБА_5,

представника третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_8 - ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Тихонової Н.С., в залі судового засідання в м. Миколаєві о 16 год. 57 хв., повний текст якого складено 19 жовтня 2018 року, за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_8, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокредит» (далі - ТОВ «ФК «Єврокредит»), Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» (далі - ПАТ «Енергобанк»), ОСОБА_10, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скляр Оксани Станіславівни (далі - приватний нотаріус Скляр О.С.), про визнання договору відступлення права вимоги за договорами іпотеки недійсним, та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_6 до ТОВ «ФК «Єврокредит», ОСОБА_8 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

15 лютого 2017 року ОСОБА_9 звернулась до суду з пізніше уточненим позовом до ОСОБА_8 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки № 1610 та № 1612 від 08 липня 2008 року, який був укладений 24 листопада 2016 року між ОСОБА_8 та ТОВ «ФК «Єврокредит».

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2012 року на користь ПАТ «Енергобанк» звернуто стягнення на належні їй на праві власності нежитлові приміщення, загальною площею 235,4 кв.м, розташовані на першому поверсі житлового будинку за літ. А-5 по АДРЕСА_1 шляхом реалізації їх з прилюдних торгів. ПАТ «Енергобанк» відступило своє право вимоги новому кредитору ТОВ «ФК «Єврокредит», яке в свою чергу 24 листопада 2016 року за договором про відступлення права вимоги відступило право вимоги до боржника ОСОБА_8

ОСОБА_9 вважала, що вказані договори за своєю правовою природою є договорами факторингу та в частині суб'єктивного складу сторін суперечать ч. 3 ст. 1079 ЦК України, оскільки новий кредитор ОСОБА_8 є фізичною особою, яка не має спеціального статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення фінансових послуг, що виключає для нього можливість бути фактором у спірних договорах.

Крім того відчуження предмета іпотеки можливо лише за наявності згоди іпотекодержателя (Банку), сама процедура передачі прав проходила в один і той же день, а відтак нотаріус не мав законних підстав для реєстрації переходу прав вимоги до ОСОБА_8

Ухвалами Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого та 15 березня, а також від 03 квітня 2017 року до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють позовних вимог щодо предмета спору, було залучено ТОВ «ФК «Єврокредит», приватного нотаріуса Скляр О.С. та відповідно ОСОБА_10

21 червня 2017 року третя особа ОСОБА_6 також звернувся до суду з позовом до ТОВ «ФК «Єврокредит» та ОСОБА_8 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за кредитним договором № 25 від 08 липня 2008 року, укладеного 24 листопада 2016 року між ТОВ «ФК «Єврокредит» та ОСОБА_8, посилаючись на те, що між сторонами фактично був укладений договір факторингу, а не відступлення права грошової вимоги та ТОВ «ФК «Єврокредит» не мало права передавати ОСОБА_8 право вимоги до нього, оскільки на стороні кредитодавця в кредитних правовідносинах може виступати лише банк або інша фінансова установа.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_9 та ОСОБА_6 задоволено. Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, посвідченими приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь К.Л. (далі - приватний нотаріус Рябоконь К.Л.) 08 липня 2008 року за реєстраційними номерами № 1610 та № 1612, що був укладений 24 листопада 2016 року між ОСОБА_8 та ТОВ «ФК «Єврокредит».

Також визнано недійсним договір про відступлення права вимоги за договором про надання кредиту № 25 від 08 липня 2008 року, що був укладений 24 листопада 2016 року між ОСОБА_8 та ТОВ «ФК «Єврокредит». Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюванні договори вчинені з порушенням вимог законодавства та ОСОБА_8, в силу положень чинного законодавства, не може виступати фактором і надавати ТОВ «ФК «Єврокредит» фінансові послуги з виконання боржниками ОСОБА_9 та ОСОБА_6 боргових зобов'язань з тих підстав, що при укладенні 24 листопада 2016 року договорів про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та за кредитним договором, ТОВ «ФК «Єврокредит» та ОСОБА_8 погодили, що розрахунки за цими договорами між ними будуть проводитись на підставі договору від 11 листопада 2016 року, за яким ОСОБА_8 отримує право грошової вимоги до ОСОБА_6 та ОСОБА_9, вчиняє дії щодо стягнення з останніх заборгованості та звернення стягнення іпотечного майна, та в разі виконання боржниками зобов'язань, повертає кошти ТОВ «ФК «Єврокредит», яке в свою чергу сплачує ОСОБА_8 на підставі додаткового договору винагороду, обумовлену сторонами в майбутньому.

Тобто, укладені між ТОВ «ФК «Єврокредит» та ОСОБА_8 договори від 24 листопада 2016 року носять факторинговий характер.

Не погодившись із вказаним рішенням місцевого суду, ОСОБА_8 через свого представника ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, не відповідність висновків суду дійсним обставинам справи, що призвели до неправильного застосування норм матеріального права, просив суд скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_9

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що у позивача, яка є іпотекодавцем за борговими зобов'язаннями ОСОБА_6 та останнього, який є боржником, відсутні правові підстави для звернення до суду з позовом.

Так, ОСОБА_9 та ОСОБА_6 вимагали від суду визнати вищезазначені договори недійсними, не зазначивши, яким чином вони порушують їхні права та інтереси, не надавши доказів існування таких прав, однак суд на ці обставини уваги не звернув та не дав їм належної правової оцінки.

Крім того, скаржник вказував, що при ухваленні оскарженого рішення суд вийшов за межі позовних вимог, обґрунтовуючи свої доводи наступним.

Так, 24 листопада 2016 року між ТОВ «ФК» «Єврокредит» та ОСОБА_8 був укладений договір, який мав назву «договір про відступлення прав вимоги». З тексту даного договору вбачається, що у ньому застосовувалися однакові для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, які свідчать про відступлення права вимоги за кредитним договором на умовах цесії.

Крім того, відповідач ОСОБА_8 також вважав, що договір між ним та ТОВ «ФК «Єврокредит» укладався на умовах відступлення права вимоги, а ні купівлі ним боргових зобов'язань. Дану правову позицію також підтримує друга сторона правочину - ТОВ «ФК «Єврокредит», та третя особа без самостійних вимог - ПАТ «Енергобанк». Вимоги про тлумачення спірних правочинів позивачі до суду не надавали.

Між тим суд здійснив на власний розсуд правовий аналіз та висновки щодо характеру укладеного договору, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 264 ЦПК України.

Також зі змісту положень п. 3 договору від 11 листопада 2016 року, укладеного між ТОВ «ФК «Єврокредит» та ОСОБА_8, який фактично був прийнятий судом за основу визнання спірних правовідносин факторинговими, вбачається, що ОСОБА_8 бере на себе зобов'язання виконати всі необхідні дії щодо стягнення боргу з боржника на користь ТОВ «ФК «Єврокредит», а ні сплатити йому власні кошти за рахунок відступлення права вимоги.

А згідно до умов п. 5 цього договору - винагорода ОСОБА_8 фактично залежить від суми стягнутого ним боргу та конкретних дій з його боку, спрямованих на таке стягнення, а ні за надання фінансової послуги у вигляді твердої суми або відсотків, або дисконтної ризниці.

Таким чином, угоди укладені між ТОВ «ФК «Єврокредит» та ОСОБА_8 не підпадають під ознаки факторингових операцій та здійсненні без порушення вимог чинного законодавства, що не дає право визнавати їх недійсними у відповідності до положень ст.ст. 215, 203 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача ОСОБА_9 - ОСОБА_3 вважав доводи скарги безпідставними, а рішення місцевого суду таким, що відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України та ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При цьому зазначав, що ОСОБА_9 будучи добросовісним набувачем майна, а саме придбавши спірні приміщення під час дії іпотечного договору, стала іпотекодателем. Тому твердження про відсутність у неї правових підстав для звернення до суду з позовом є безпідставним та спростовується матеріалами справи. В свою чергу ОСОБА_6 є боржником по вищевказаному кредитному договору, а тому його законні інтереси також передбачають відстоювання прав у судовому порядку.

Що стосується виходу судом за межі позовних вимог, представник позивача зазначав, що ОСОБА_9 було заявлено позовні вимоги про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги за договорами іпотеки № 1610 та № 1612 від 08 липня 2008 року, що були укладені 24 листопада 2016 року між ОСОБА_8 та ТОВ «ФК «Єврокредит». Саме вказані вимоги були предметом розгляду суду першої інстанції та за результатами їх розгляду було прийняте відповідне судове рішення. Отже, твердження скаржника про вихід суду за межі позовних вимог та порушення ч. 2 ст. 264 ЦПК України є хибним.

Оскільки, зі змісту договорів, укладених між ОСОБА_8 та ТОВ «ФК «Єврокредит» 11 та 24 листопада 2016 року вбачається, що між сторонами виникли правовідносини, що носять правову природу факторингових, то оскаржене рішення місцевого суду відповідає дійсним обставинам виниклих між сторонами по справі правовідносин.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник третьої особи ПАТ «Енергобанк», посилаючись на те, що рішення прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права просив його скасувати повністю та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Свої доводи обгрунтовував тим, що укладений між ТОВ «ФК «Єврокредит» та ОСОБА_8 договір про відступлення права вимоги у сенсі положень ст.ст. 1077-1079 ЦК України не є договором факторингу, оскільки фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, тому ОСОБА_8 дійсно не може бути фактором, тобто стороною у договорі факторингу.

При цьому, норми цивільного права не встановлюють суб'єктивних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов'язки сторін для визначення спрямованості як їх дії, так і настання певних правових наслідків.

Таким чином, укладений між ТОВ «ФК «Єврокредит» та ОСОБА_8 договір за своїм змістом є саме договором відступлення права вимоги, а не факторингу, і не може бути визнаний недійсним.

Крім того, представник ПАТ «Енергобанк» просив суд звернути увагу на той факт, що з тексту оскаржуваного рішення вбачається, що правомірність договору відступлення права вимоги, який було укладено між ПАТ «Енергобанк» та ТОВ «ФК «Єврокредит» під сумнів позивачами не ставився.

У відзиві на апеляційну скаргу представник третьої особи ОСОБА_10 - ОСОБА_13, доводи апеляційної скарги не визнала, вважала їх надуманими та такими, що перекручують фактичні обставини справи, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

При цьому зазначала, що з 7 грудня 2018 року, тобто і станом на день подання цього відзиву, скаржник ОСОБА_8 не є власником спірного об'єкту - нежитлового приміщення по АДРЕСА_1, оскільки 7 грудня 2018 року вказане приміщення було продано шляхом укладення незаконного договору купівлі-продажу, що підтверджується інформаційною довідкою № 149377145 від 13 грудня 2018 року.

За такого, права скаржника ніяким чином на дату розгляду апеляційної скарги не порушені, оскільки ОСОБА_8 вже не є власником приміщення. Державна реєстрація права власності на спірне приміщення за ОСОБА_8 скасована рішенням Миколаївського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року по справі № 489/3128/18.

Також сам представник скаржника в апеляційній скарзі фактично стверджує і вказує на те, в чому ж саме було порушення прав ОСОБА_9 та ОСОБА_6 внаслідок укладення договорів, які суд визнав недійсними, а саме посилається на ч. 1 ст. 518 ЦК України щодо права боржника висувати заперечення проти вимог кредитора. Твердження скаржника про відсутність порушених прав у ОСОБА_9 та ОСОБА_6 є помилковими, оскільки вказані особи не зобов'язані сплачувати грошові кошти за боргом та нести відповідальність своїм майном за боргом ОСОБА_8 як особі, яка не має правових законних підстав на стягнення таких грошових коштів з боржників.

Крім того зазначала, що укладений 24 листопада 2016 року між ТОВ «ФК «Єврокредит» та ОСОБА_8 договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки № 1610 та № 1612 від 08 липня 2008 року містить безумовні ознаки договору факторингу і відповідає визначенню даному у ст. 1077 ЦК України, про що сторони на момент вчинення правочину розуміли, і нотаріус їм роз'яснив, що вказаний договір є саме договором факторингу, а не будь-яким іншим договором.

У відзиві на апеляційну скаргу представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_6 - ОСОБА_7 доводи апеляційної скарги не визнав, вважав що ОСОБА_8 умисно спотворює деякі факти, зокрема щодо вимог, сформульованих в самій скарзі. Просив залишити апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 - ОСОБА_5 без задоволення, а рішення суду без змін.

Доводи свого відзиву обґрунтовував тим, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 19 червня 2014 року постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Енергобанк» станом на 10 червня 2013 року заборгованість за кредитним договором в сумі 412 576, 59 дол. США, що еквівалентно 3 369 661 грн. 68 коп.

Згідно з додатком № 1 до договору від 21 листопада 2016 року ПАТ «Енергобанк» передає самостійно нараховану та визначену заборгованість ОСОБА_6 перед ними в сумі 516 821, 42 дол. США, що станом на 21 листопада 2016 року становить суму заборгованості в розмірі 13 383 228, 66 грн. При цьому ПАТ «Енергобанк» самостійно нарахував проценти за користування кредитними коштами за договором про надання кредиту та передав ТОВ «ФК «Єврокредит» неіснуючий борг ОСОБА_6, чим порушив права останнього.

24 листопада 2016 року між ТОВ «ФК «Єврокредит» та ОСОБА_8 укладено договір про відступлення прав вимоги за договором про надання кредиту № 25 від 08 липня 2008 року, де відповідно до Додатку № 1 до вказаного договору ТОВ «ФК «Єврокредит» передала ОСОБА_8 борг за кредитним договором не в національній валюті, а в доларах США, який, в свою чергу, відсутній у ОСОБА_6, так як в нього борг за вказаним кредитним договором визначений у національній валюті у значно меншій сумі.

Крім того, фізична особа ОСОБА_8 не є представником банку чи іншої фінансової установи та не має права надавати кредити і нараховувати проценти чи пеню за кредитними договорами та стягувати їх з ОСОБА_6

Таким чином, переуступка кредитного договору № 25 від 08 липня 2008 року між ПАТ «Енергобанк» та ТОВ «ФК «Єврокредит», а потім між ТОВ «ФК «Єврокредит» та ОСОБА_8 із самостійним збільшенням суми боргу ОСОБА_6 з 3 369 661 грн. 68 коп. до 13 383 228 грн. 66 коп. та бажанням ОСОБА_8 стягнути з ОСОБА_6 проценти за користування кредитними коштами, що він не має права робити, призвели до порушення прав ОСОБА_6 За такого твердження представника ОСОБА_8 про відсутність порушених прав ОСОБА_6 є безпідставними.

Крім того, відповідно до норм чинного законодавства іпотекодержателем може бути лише банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право надавати споживчі кредити. ОСОБА_8 є фізичною особою, котра не має права надавати кредити та укладати договори іпотеки та не має права отримувати у власність вказані договори шляхом відступлення.

Таким чином, відступлення прав вимоги за договором надання кредиту № 25 від 08 липня 2008 року можливо здійснити лише на підставі ст.ст. 1077-1079 ЦК України, тобто шляхом укладання договору факторингу, а не на підставі загальних правил відступлення права вимоги, передбаченими ст.ст. 512, 516,627 ЦК України.

Треті особи ТОВ «ФК «Єврокредит» та приватний нотаріус Скляр О.С. правом надати відзив на апеляційну скаргу у відповідності до вимог ст. 360 ЦПК України не скористались.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 3 Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-УШ від 3 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що 08 липня 2008 року між Акціонерним товариством «Енергобанк» (далі - АТ «Енергобанк»), яке змінило назву на ПАТ «Енергобанк», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 25, відповідно до умов якого останньому надано кредит в іноземній валюті в сумі 270 000,00 дол. США, строком до 05 липня 2013 року зі сплатою 17,00 % річних за користування кредитом. Кредитний договір забезпечено договорами іпотеки, укладеними того ж дня між ОСОБА_14 і АТ «Енергобанк» та посвідченими приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь К.Л. та зареєстрованими в реєстрі за № 1610 та № 1612. Одночасно із посвідченням договорів іпотеки, на предмет іпотеки нотаріусом накладено заборону на його відчуження.

Відповідно до договору іпотеки ОСОБА_10 передала в заставу банку нежитлові приміщення магазину № 6,7,8, загальною площею 185,5 кв.м, розташовані по АДРЕСА_2 та нежитлове приміщення загальною площею 68,9 кв.м в житловому будинку А-5, розташованому по АДРЕСА_3, а банк набув право за рахунок предмету іпотеки задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням - кредитним договором в повному обсязі.

В подальшому право власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_3 (адресу змінено з АДРЕСА_3) внаслідок його неодноразового відчуження перейшло до ОСОБА_9

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва 30 листопада 2012 року у справі за позовом ПАТ «Енергобанк» до ОСОБА_9 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 08 липня 2008 року № 25, укладеним між АТ «Енергобанк» та ОСОБА_6, яка складається із 1 953 107,77 грн. заборгованості по кредиту, 750 848,35 грн. - відсоткам та 277 821,10 грн. - пені, що в загальній сумі становить 2 981 777,30 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки - нежитлові приміщення, загальною площею 235,4 кв.м, розташовані на першому поверсі житлового будинку за літ. А-5 по АДРЕСА_5 та належать на праві власності ОСОБА_9 шляхом їх реалізації з прилюдних торгів за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій (т. 1 а.с.4-5).

Вказане судове рішення набрало законної сили 28 січня 2013 року та 22 лютого 2013 року судом був виданий виконавчий лист по справі № 2/1416/3004/2012 щодо боржника ОСОБА_9, який перебуває на виконанні в Інгульському відділі державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Інгульський ВДВС).

21 листопада 2016 року між ПАТ «Енергобанк» та ТОВ «ФК «Єврокредит» був укладений договір про відступлення прав вимоги за договором про надання кредиту № 25 від 08 липня 2008 року, укладеним між банком та ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 63-66).

Також 21 листопада 2016 року приватним нотаріусом Скляр О.С. було посвідчено укладений між ПАТ «Енергобанк» та ТОВ «ФК «Єврокредит» договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, укладеними з ОСОБА_14, та посвідченими приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь К.Л. 08 липня 2008 року за реєстраційними номерами 1610 та 1612 (т.1 а.с.67 - 69).

24 листопада 2016 року приватним нотаріусом Скляр О.С. було посвідчено укладений між ТОВ «ФК «Єврокредит» та ОСОБА_8 договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, укладеними з ОСОБА_14, та посвідченими приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь К.Л. 08 липня 2008 року за реєстраційними номерами 1610 та 1612 (т. 1 а.с.73-75).

Згідно ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2017 року замінено стягувача ПАТ «Енергобанк» на правонаступника - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа виданого 22 лютого 2013 року Ленінським районним судом м. Миколаєва по справі № 2/1416/3004/2012 (т. 1 а.с.75-76).

24 листопада 2016 року між ТОВ «ФК «Єврокредит» та ОСОБА_8 був укладений договір про відступлення прав вимоги за договором про надання кредиту № 25 від 08 липня 2008 року, укладеним між ОСОБА_6 та ПАТ «Енергобанк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Єврокредит». Відповідно до умов цього Договору до ОСОБА_8 перейшло право вимоги за вказаним кредитним договором (т. 1 а.с.70 - 72).

Відповідно до п. 6 договору про відступлення прав вимоги розрахунки між сторонами проводяться на підставі договору б/н від 11 листопада 2016 року (т. 4 а.с.139-140).

11 листопада 2016 року між ТОВ «ФК «Єврокредит» та ОСОБА_8 у м. Полтаві був укладений Договір б/н, за умовами якого сторони уклали цей договір про наступне: ТОВ «ФК «Єврокредит» у разі виникнення такої необхідності у майбутньому, відступає ОСОБА_8 права вимоги до боржників ТОВ «ФК «Єврокредит», які мають своє місцезнаходження у межах міста Миколаєва та Миколаївської області.

Відповідно до ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Статтею 49 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» визначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У ст. 1077 ЦК України зазначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

З аналізу ст.ст. 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб'єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до ст. 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, із ч. 1 ст. 1077 ЦК України, ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб'єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (надалі - Закон), норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов'язаних із наданням фінансових послуг. У ч. 1 та 2 ст. 7 цього Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути юридичною особою.

Крім того, під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов'язань, у яких заміна кредитора не допускається (ст. 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (ст. 1078 ЦК України).

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом п.11 ч. 1 ст. 4 Закону факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов'язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Правова позиція щодо розмежування договорів цесії та факторінгу викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 та відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинна враховуватися судом.

Суд першої інстанції встановив, що 08 липня 2008 року між ПАТ «Енергобанк», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 25, відповідно до умов якого останньому надано кредит в іноземній валюті в сумі 270 000,00 дол. США. Кредитний договір забезпечено договорами іпотеки, укладеними того ж дня між ОСОБА_14 і АТ «Енергобанк» та посвідченими приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь К.Л. та зареєстрованими в реєстрі за № 1610 та № 1612.

В подальшому право власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_3 (адресу змінено з АДРЕСА_3) внаслідок його неодноразового відчуження перейшло до ОСОБА_9

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва 30 листопада 2012 року у справі за позовом ПАТ «Енергобанк» до ОСОБА_9 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у загальній сумі 2 981 777,30 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки - нежитлові приміщення по АДРЕСА_5, що належать на праві власності ОСОБА_9 шляхом їх реалізації з прилюдних торгів за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

21 листопада 2016 року ПАТ «Енергобанк» відступив ТОВ «ФК «Єврокредит» право вимоги за договором про надання кредиту № 25 від 08 липня 2008 року, укладеним між банком та ОСОБА_6 та за договором іпотеки.

В той же день приватним нотаріусом Скляр О.С. було посвідчено укладений між ТОВ «ФК «Єврокредит» та ОСОБА_8 договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, укладеними з ОСОБА_14

Зі змісту п. 1 вищевказаного договору вбачається, що новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за договорами іпотеки від 08 липня 2008 року, укладеними між АТ «Енергобанк» та ОСОБА_14, посвідченими приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь К.Л. 08 липня 2008 року за реєстраційними номерами 1610 та 1612, зазначеними у додатку № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до спадкоємців Іпотекодавця або інших осіб, до яких перейшли обов'язки Іпотекодавця, укладеним в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_6 за договором про надання кредиту № 25 від 08 липня 2008 року, що належать первісному кредитору на підставі договору від 21 листопада 2016 року про відступлення прав вимоги за договором про надання кредиту № 25 від 08 липня 2008 року.

Також, згідно п. 1 договору порядок розрахунків між сторонами визначений укладеним сторонами договором від 24 листопада 2016 року про відступлення прав вимоги за договором про надання кредиту № 25 від 08 липня 2008 року.

24 листопада 2016 року між ТОВ «ФК «Єврокредит» та ОСОБА_8 був укладений договір про відступлення прав вимоги за договором про надання кредиту № 25 від 08 липня 2008 року, укладеним між ОСОБА_6 та ПАТ «Енергобанк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Єврокредит». Відповідно до умов цього Договору до ОСОБА_8 перейшло право вимоги за вказаним кредитним договором (т. 1 а.с.70 - 72).

Згідно п. 3 договору сторони домовились, що відступлення первісним кредитором новому кредиторові прав вимоги за договором іпотеки, укладеним 08 липня 2008 року між АТ «Енергобанк» та ОСОБА_14, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь К.Л. (далі - приватний нотаріус Рябоконь К.Л.) та зареєстрованим за № 1610 та договором іпотеки, укладеним 08 липня 2008 р. між АТ «Енергобанк» та ОСОБА_14, посвідченим приватним нотаріусом Рябоконь К.Л. та зареєстрованим за № 1612, що були укладені в забезпечення виконання зобов'язань боржника за основним договором та належать первісному кредитору на підставі договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, посвідченими приватним нотаріусом Рябоконь К.Л. 08 липня 2008 року за реєстраційними номерами 1610 та 1612 від 21 листопада 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Скляр О.С. за реєстраційним номером 3570, відбувається за окремим договором, який укладається між сторонами одночасно із укладанням цього Договору та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до п. 6 договору про відступлення прав вимоги розрахунки між сторонами проводяться на підставі договору б/н від 11 листопада 2016 року (т. 4 а.с.139-140).

11 листопада 2016 року між ТОВ «ФК «Єврокредит» та ОСОБА_8 у м. Полтаві був укладений Договір б/н, за умовами якого сторони уклали цей договір про наступне: ТОВ «ФК «Єврокредит» у разі виникнення такої необхідності у майбутньому, відступає ОСОБА_8 права вимоги до боржників ТОВ «ФК «Єврокредит», які мають своє місцезнаходження у межах міста Миколаєва та Миколаївської області.

За змістом пунктів 3, 4, 5, 6 цього договору ТОВ «ФК «Єврокредит» зобов'язалось надати ОСОБА_8 всі необхідні повноваження та документи, а ОСОБА_8 - виконати всі необхідні дії щодо стягнення боргу з боржника на користь ТОВ «ФК «Єврокредит». Після виконання (часткового виконання) ОСОБА_8 взятих на себе зобов'язань за Договором (ми) відступлення прав вимоги він повинен перерахувати ТОВ «ФК «Єврокредит» суми стягнутих з боржника коштів за винятком розміру витрат, понесених відповідно до умов п. 3 цього Договору, та винагороди ОСОБА_8 за належне виконання обов'язків стягувача за договорами відступлення прав вимоги. Розмір винагороди ОСОБА_8 за виконання своїх обов'язків буде встановлюватися з урахуванням суми стягнутого боргу, часу витраченого на виконання, та ін., шляхом укладення двосторонньої Додаткової угоди до цього Договору.

За таких обставин при укладенні 24 листопада 2016 року договорів про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та за кредитним договором, ТОВ «ФК «Єврокредит» та ОСОБА_8 погодили, що розрахунки за цими договорами між ними будуть проводитись на підставі договору від 11 листопада 2016 року, за яким ОСОБА_8 отримує право грошової вимоги до ОСОБА_6 та ОСОБА_9, вчиняє дії щодо стягнення з останніх заборгованості та звернення стягнення іпотечного майна, та в разі виконання боржниками зобов'язань, повертає кошти ТОВ «ФК «Єврокредит», яке в свою чергу сплачує ОСОБА_8 на підставі додаткового договору винагороду, обумовлену сторонами в майбутньому, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_9 та ОСОБА_6 про визнання договорів про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки та за кредитним договором правильно визнані районним судом обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки оспорювані Договори вчинені з порушенням вимог законодавства та ОСОБА_8 не є юридичною особою віднесеною до фінансових установ у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка може надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу.

За таких обставин та з огляду на те, що за змістом ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорюваний правочин суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб'єктного складу договору факторингу, то він підлягає визнанню недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України.

З урахуванням викладеного, висновок суду першої інстанції щодо правової оцінки договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та за кредитним договором, як договорів факторингу, і про їх недійсність є правильним.

Доводи скаржника про те, що оспорювані договори права та законні інтереси ОСОБА_9 та ОСОБА_6 не порушують, а тому останні не вправі були звертатися до суду з позовом щодо недійсності вказаних правочинів, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на таке.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Згідно з ч. 2 та 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (ст. 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (ст.ст. 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила ст.ст. 15, 16 ЦК України, а також ст.ст. 1, 2-5 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину на час розгляду справи судом. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку намагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України) спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_9 зазначала в позові, що намагається захистити своє право власності на іпотечне майно, яке без її згоди та за заниженою ціною намагається реалізувати ОСОБА_8 Проте, як стало відомо при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, останній за договором купівлі-продажу від 7 грудня 2018 року передав спірне нерухоме майно Товариству з обмеженою відповідальністю «ЗАІН ІНВЕСТ».

ОСОБА_6 в позові зазначав, що оспорюваний договір про відступлення права вимоги за договором про надання кредиту може вплинути на його права та обов'язки як боржника за договором споживчого кредиту, а отже ОСОБА_6 має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності цивільних прав в інших осіб, зокрема, у ОСОБА_8

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину на час розгляду справи судом. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку намагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Крім того, при розгляді справи в суді першої інстанції ні ОСОБА_8, ні його представник не оспорювали наявність підстав у ОСОБА_9 та ОСОБА_6 щодо їх звернення до суду з вказаними позовами та не ставили під сумнів порушення їх прав і законних інтересів з боку відповідача.

З огляду на викладене, зазначені доводи апеляційної скарги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Що стосується тверджень скаржника про вихід суду за межі позовних вимог, то такі твердження також не заслуговують на увагу, оскільки були заявлені позовні вимоги про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договором кредиту, а тому саме ці вимоги були предметом розгляду суду першої інстанції. При цьому правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов'язки сторін для визначення спрямованості як їх дії, так і настання певних правових наслідків, що й було зроблено районним судом у даній справі.

За такого, твердження скаржника про вихід суду за межі позовних вимог та порушення судом ч. 2 ст. 264 ЦПК України є помилковими.

З висновками скаржника про те, що умовами договору від 11 листопада 2016 року передбачена винагорода ОСОБА_8 фактично залежить від суми стягнутого ним боргу та конкретних дій з його боку, спрямованих на таке стягнення, а тому не є платою за фінансову послугу у вигляді твердої суми або відсотків, або дисконтної різниці, не можна погодитися, оскільки розмір винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги може встановлюватися по - різному, у тому числі й залежати від суми стягнутого боргу та відповідних дій.

Доводи представника третьої особи ПАТ «Енергобанк», викладені у відзиві про те, що спірні договори є договорами відступлення права вимоги, а тому повинні відповідати тільки нормам цивільного права, які не встановлюють суб'єктивних обмежень, та не мають відношення до спеціальних галузей права, спростовуються правовою оцінкою, даною в рішенні районним судом при аналізу змісту оспорюваних правочинів, їх умов, прав та обов'язків сторін.

Зауваження представника ПАТ «Енергобанк» про те, що позивачами не ставиться під сумнів правомірність договору відступлення права вимоги, який було укладено між ПАТ «Енергобанк» та ТОВ «ФК «Єврокредит», не має правового значення щодо вирішення спору у справі.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, правильно визначився з характером спірних правовідносин та застосуванням до них норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 - ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Л.М. Царюк

Судді: Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 11 січня 2019 року.