Справа № 201/8000/18
Провадження № 2/201/849/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі: головуючого судді - Федоріщева С.С.,

при секретарі - Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання осіб таким, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації,-

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 23 липня 2018 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_4, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстрації.

У листопаді 2018 року до суду надійшло доповнення до позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання осіб таким, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації.

У уточненому позові ОСОБА_1 просить позбавити відповідачів права користування житловим приміщенням, а саме будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 із зняттям їх з реєстраційного обліку.

Позивач у уточненій позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що він є власником земельної ділянки та будинку, що знаходиться за адресою: місто АДРЕСА_1. У вказаному будинку зареєстровані відповідач ОСОБА_2 (колишній чоловік доньки позивача), який більше десяти років там не проживає та у будинку відсутні його особисті речі, а також відповідач ОСОБА_3 (син позивача), який також там не проживає та з 2002 року виїхав до Російської Федерації. Реєстрація відповідачів у вказаній квартирі порушує права позивача у здійсненні права користуванні і розпорядженні майном.

Позивач надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. (а.с.27).

Від відповідача ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до суду надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнали та не заперечував проти їх задоволення (а.с.64, 69).

Від третіх осіб також надійшли заяви про розгляд справи без їх участі (а.с.29-30, 67).

Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Як встановлено у ході розгляду справи, ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину НОМЕР_1 від 15 серпня 2007 року, виданого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, належить 42/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: місто АДРЕСА_1.

Згідно із довідкою про склад сім'ї та місце реєстрації від 12 липня 2018 року № 171 за адресою: м. АДРЕСА_1, зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (а.с.13).

Проте відповідачі за указаною адресою не проживають. Відповідач ОСОБА_3 виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації та має там постійне місце роботи, що підтверджується його заявою, яка була завірена нотаріально, а також довідкою ДАЗК «Рязанська обласна філармонія» від 23 серпня 2018 року, згідно із якою ОСОБА_3 працює у філармонії з жовтня 2015 року (а.с.62). Відповідач ОСОБА_2 є колишнім чоловіком третьої особи ОСОБА_4, та більше ніж десять років не проживає у вказаному домоволодінні.

Факт відсутності відповідачів за адресою реєстрації місця проживання підтверджується актами про не проживання відповідачів за указаною адресою, складеними сусідами позивача 10 липня 2018 року та 20 вересня 2018 року (а.с.16, 59).

Приписами ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно вимог ст. 319 ЦК України визначено здійснення права власності, а саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Статтею 72 ЖК Української РСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» передбачено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме: від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що вищезазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України).

Саме таку правову позицію висловила колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11.

Таким чином, відповідачі без поважних причин понад шість місяців не проживають у домоволодінні, що розташоване за адресою: м. АДРЕСА_1, де право власності належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину.

З урахуванням викладеного суд дійшов до висновку, що вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання осіб таким, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 і ОСОБА_3 такими, що втратили право користування домоволодінням, що знаходиться за адресою: місто АДРЕСА_1 із зняттям їх з реєстраційного обліку за указаною адресою.

Стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений останнім судовий збір у розмірі по 352,40 грн. з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев