КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 758/191/13-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/824/129/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Трегубенко Л.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

18 червня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,

при секретарі - Осінчук Н.В.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: Київська міська рада про припинення права спільної часткової власності на нерухоме майно, поділ майна в натурі, визнання права власності на сарай, визнання договору дарування житлового будинку частково недійсним, у частині сходів і балкону, визначення порядку користування земельною ділянкою,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2013 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів про припинення права спільної часткової власності на нерухоме майно, поділ майна в натурі, визнання права власності на нерухоме майно, припинення права на частину сараю, визнання права власності на сарай, визнання договору дарування житлового будинку частково недійсним, у частині сходів і балкону, визначення порядку користування земельною ділянкою, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що позивачам на праві спільної часткової власності сукупно належить Ѕ частина житлового будинку № АДРЕСА_1 , відповідачам на праві спільної часткової власності сукупно належить Ѕ частина житлового будинку та Ѕ частина сараю по вказаній адресі.

Зазначили, що між сторонами вже тривалий час існує певний порядок користування житловим будинком. На сьогоднішній день фактично є дві окремі квартири, що мають окремі входи та окремі комунікації.

Вважають, що припинення спільної часткової власності на Ѕ частину житлового будинку з виділом позивачам в натурі частки із спільного майна, а саме: приміщень житлового будинку згідно встановленого порядку користування, не порушує прав та законних інтересів всіх співвласників.

При розгляді іншої справи в суді з відповідачами стало відомо про існування договору дарування частини житлового будинку від 15 серпня 2001 року, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував 37/100 частини житлового будинку № 33 по вищезазначеній адресі своїм дітям - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Вважаючи, що у порушенні вимог закону ОСОБА_4 подарував об`єкти, а саме &frac12; частину сходів та Ѕ частину балкону, яких не набув, позивачі просили визнати зазначений договір дарування недійсним.

Також зазначили, що скласти угоду між співвласниками про порядок користування земельної ділянки не можливо, оскільки співвласники є окремі сім`ї та між ними склалися неприязні стосунки.

У зв`язку із викладеним, просили суд поділити в натурі житловий будинок що розташований в АДРЕСА_1 шляхом виділу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в натурі частини будинку, згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок Київського міського бюро технічної інвентаризації загальною площею 62,0 кв.м., житловою 50,4 кв.м., що складається із приміщень: веранда площею 6,2 кв.м. зазначена в плані технічного паспорту №1-1, житлова кімната площею 11,0 кв.м. зазначена в плані технічного паспорту №1-2, житлова кімната площею 22,4 кв.м. значена в плані технічного паспорту №1-3, вбиральня площею 0,9 кв.м. зазначена в плані технічного пі спорту №1-4, умивальник площею 1,4 кв.м. зазначений в плані технічного паспорту №1-5, житлова кімната площею 17,0 кв.м. зазначена в плані технічного паспорту №3-3, санвузол площею 3,1 кв.м., значений в плані технічного паспорту № 3-4 , визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право власності на домоволодіння загальною площею 62,0 кв.м., житловою 50,4 кв.м., що складається із приміщень: веранда площею 6,2 кв.м., зазначена в плані технічного паспорту №1-1, житлова кімната площею 1 1,0 кв.м. зазначена в плані технічного паспорту №1-2, житлова кімната площею 22,4 кв.м. зазначена в плані технічного паспорту 1-3, вбиральня площею 0,9 кв.м. зазначена в плані технічного паспорту №1-4, умивальник площею 1,4 кв.м, зазначений в плані технічного паспорту №1-5, житлова кімната площею 17.0 кв.м. зазначена в плані технічного паспорту №3-3, санвузол площею 3,1 кв.м. зазначений в плані технічного паспорту №3-4, припинити право спільної часткової власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на Ѕ частки сараю літера «Б» згідно технічного паспорту на садибний будинок Київського міського бюро технічної, загальною площею 32,8 кв.м., визнати за ОСОБА_1, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право власності на сарай літера «Б» згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок Київського міського бюро технічної інвентаризації, загальною площею 32,8 кв.м., визначити недійсним Договір дарування частини житлового будинку від 15 серпня 2001 року, в частині дарування Ѕ частини сходів га Ѕ частини балкону.

В подальшому позивачами було уточнено позовні вимоги, відповідно до яких просили суд припинити права спільної часткової власності на нерухоме майно: житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ст. 364 ЦК України, виділити в натурі, визнати права власності на нерухоме майно, припинити право власності відповідачів на Ѕ частину сараю, визнати право власності на сарай за ними, визнати договір дарування житлового будинку частково недійсним - у частині сходів і балкону, визначити порядок користування земельною ділянкою, в тому числі з урахуванням лишків.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 23 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 належало 7/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 26 січня 2002 року. (а.с. 11).

Згідно договору довічного утримання від 18 грудня 2007 року ОСОБА_1 належало 43/100 частин вищезазначеного будинку. (а.с.12).

Таким чином, позивачу належало Ѕ частина спірного будинку.

17 січня 2011 року ОСОБА_1 подарував по 20/100 частини житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно договору дарування.(а.с. 13).

Як вбачається із договору довічного утримання від 6 лютого 1997 року відповідачу ОСОБА_4 належала Ѕ частина вказаного житлового будинку. (а.с. 14)

Відповідно до договору дарування від 15 серпня 2001 року ОСОБА_4 подарував частину житлового будинку АДРЕСА_1 : ОСОБА_5 - 25/100 частин та ОСОБА_6 - 12/100 частини будинку. (а.с. 15).

За ч. 1 ст. 356 ЦК України, спільначастковавласність - власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Правовий режим спільної часткової власності визначається гл. 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Таким чином, виділ у натурі частки із майна, що є об`єктом спільної часткової власності, може мати місце лише у випадку, якщо частка, яка підлягає виділу, після цього не втратить своїх властивостей і основного призначення.

Відповідно до роз`яснень у п. п. 6,7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.

Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв`язку з цим стосовно до ст. 119 ЦК ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась.

Згідно висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 16 липня 2014 року варіант поділу в натурі в існуючій площі забудови будинку, при якому виділяється частина приміщень: 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 3-3, 3-4, відповідно порядку користування, що склався на час дослідження між співвласниками, з метою влаштування двох ізольованих квартири, про що зазначено у дослідницькій частині висновку та зображено на схемі в додатку № 1 та № 1-а до висновку.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частину жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний будинок був перебудований та переплановий в дві окремі квартири з окремими входами. Вказані перепланування не вносились у документацію.

У розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержання дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власниками отримано право власності.

Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них».

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією № 55.

Так, ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові ВС України № 6-130цс13 від 04 грудня 2013 року.

Враховуючи вищевикладене, судпершої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про виділ в натурі, припинення права спільної часткової власності та визнання права власності задоволенню не підлягають.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що заявляючи вимогу про виділ в натурі позивачам Ѕ частини будинку, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не ставилось питання про припинення їх права спільної часткової власності кожного окремо, оскільки ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності 10/100 частин будинку, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - по 20/100 частин будинку.

Нормами чинного законодавства не передбачено припинення права спільної часткової власності із переведенням майна в спільну сумісну власність.

Колегія суддів не може погодитись і з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 16 липня 2014 року, за яким визначено варіант поділу в натурі в існуючій площі забудови будинку, при якому виділяється частина приміщень: 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 3-3, 3-4, відповідно порядку користування, що склався на час дослідження між співвласниками, з метою влаштування двох ізольованих квартир, про що зазначено у дослідницькій частині висновку та зображено на схемі в додатку № 1 та № 1-а до висновку, оскільки приміщення 3-1 (коридор площею 7,2 кв.м), який виділений як власність відповідачів, належить на праві спільної часткової власності як позивачам, так і відповідачам.

Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Крім того, балкон за висновком експерта залишено у спільному сумісному користуванні співвласників, що при виділі майна в натурі є неприпустимим.

Доводи апеляційної скарги, зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про припинення права власності відповідачів на Ѕ частку сараю та визнання за позивачами права власності на сарай, суд першої інстанції правильно виходив з того, що згідно із ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Колегія суддів погоджується, що Ѕ частина сараю не є незначною часткою, а тому припинення права власності на 1/2частину майна завдасть істотної шкоди інтересам відповідачів, оскільки буде порушено принцип рівності прав співвласників.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що враховуючи незначну залишкову вартість сараю, суд має можливість прийняти рішення про припинення права власності на Ѕ його частину з виплатою компенсації в грошовій формі відповідачам, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на законі. Зазначаючи в ст. 365 ЦК України про незначну частку, яка не може бути виділена в натурі, законодавець мав на увазі саме незначну частку майна, а не його вартість.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування від 15 серпня 2001 року, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до договору дарування від 15 серпня 2001 року, ОСОБА_4 подарував частину житлового будинку АДРЕСА_1 : ОСОБА_5 - 25/100 частин та ОСОБА_6 - 12/100 частини будинку. (а.с. 15).

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому, а тому ОСОБА_4 не було порушено вимоги закону при укладанні договору дарування від 15 серпня 2001 року.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідачі звертались до суду про застосування строків позовної давності щодо заявлених вимог, оскільки про спірний договір дарування ОСОБА_1 стало відомо у 2008 році при розгляді іншої цивільної справи між сторонами, строк позовної давності сплинув у 2011 році, а до суду позивач звернувся у 2013 року, тобто ним пропущено встановлений трирічний строк позовної давності.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Доводи скаржника, що ОСОБА_4 подарував об`єкти, власником яких не був, так як у договорі дарування частини житлового будинку не було зазначено, що до останнього переходить право власності на Ѕ частину сходів та Ѕ частину балкону не приймаються судом до уваги, оскільки сходи та балкон є місцями загального користування та поділу не підлягають.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визначення порядку користування земельною ділянкою, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно витягу з рішення № 41 Виконавчого комітету Подільської районої ради депутатів трудящих Києва від 04 лютого 1949 року відведено земельну ділянку під індивідуальну забудову 0,14 га. (а.с. 77)

Зависновкомексперта КНДІСЕ можливі варіанти порядку користування земельною ділянкою площею 1 676 кв.м.по АДРЕСА_1 між співвласниками, згідно їх часток (1/2 та 1/2в праві власності на будинок та відповідно до запропонованого розподілу будинком у питанні № 1, викладено у дослідницькій частині висновку та зображено на схемах додатків № 2,3 до висновку. (а.с.177-196)

Суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами про передачу у користування сторонам земельної ділянки площею 1 676 кв.м.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку.

Відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Згідно з ч. 4 ст. 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частину спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності 10/100 частин будинку, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - по 20/100 частин будинку, ОСОБА_4 - 13/100 частин, ОСОБА_5 - 25/100 частин та ОСОБА_6 - 12/100 частини будинку.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16 квітня 2004 року, у справах за позовом учасника спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що визначення порядку користування земельною ділянкою згідно варіанту № 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи та земельно-технічної експертизи № 1131/8225/14-43 від 16 липня 2014 року відповідатиме загальним засадам цивільного судочинства щодо розумності та справедливості, надасть можливість сторонам уникнути сварок через неможливість досягти згоди в порядку користування сараєм, оскільки ці доводи спростовуються матеріалами справи та вищевикладеним.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують та не впливають на їх правильність.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 серпня 2016 року залишити без зміни.

Постанова набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 червня 2019 року.

Головуючий

Судді