ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Харків

справа № 626/434/17

провадження № 22ц/818/1215/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

імена (найменування сторін):

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Гермес»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 29 листопада 2018 року в складі судді Гусара П.І.,

у с т а н о в и в:

В березні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Гермес» (далі - ТОВ «Агрофірма «Гермес») звернулося у суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за втрачене майно, що знаходилось на відповідальному зберіганні.

Позовна заява мотивована тим, що 13 березня 2014 року укладено Договір відповідального зберігання № 1 (далі - Договір), відповідно до умов якого ТОВ «Агрофірма «Гермес» (поклажодавець) передало, а фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (зберігач) прийняв на відповідальне безвідплатне зберігання наступні добрива: 100 літрів гумисолу-прима 01 (зернові) вартістю 3 960 грн. 00 коп.; 100 літрів гумисолу-прима 04 (олійні) вартістю 3 870 грн. 00 коп.; 100 літрів гумисолу-прима 03 (кукурудза) вартістю 4 140 грн. 00 коп.; 100 літрів гумисолу-прима наливом вартістю 3 510 грн. 00 коп. Факт передачі добрива підтверджується актом прийому-передачі від 14 березня 2014 року та видатковою накладною № ГСО314/002 від 14 березня 2014 року. 04 березня 2016 року ТОВ «Агрофірма «Гермес» направило відповідачу вимогу про повернення майна або сплати грошової компенсації за майно у разі його фактичної втрати, на яку ОСОБА_1 не відреагував. Відповідно до пункту 4.3. Договору у випадку неповернення майна поклажодавця за першою вимогою, зберігач повинен виплатити поклажодавцю неустойку у розмірі 0,5% від вартості майна за кожен день затримки. Оскільки з моменту отримання відповідачем вимоги (10 березня 2016 року) пройшло 365 днів, позивач вважав, що неустойка становить суму в розмірі 28 251 грн. 00 коп. із розрахунку: 77 грн. 40 коп. (0,5%) х 365. Посилаючись на підстави, передбачені статтями 936, 938 ЦК України, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Агрофірма «Гермес» 15 480 грн. 00 коп. - грошову компенсацію за втрату майна, 28 251 грн. 00 коп. - неустойку та 1 600 грн. 00 коп. судового збору.

29 травня 2017 року ОСОБА_1 подав заперечення на позовну заяву, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заперечення, з урахуванням доповнень, мотивовані недоведеністю позовних вимог. В заяві відповідач просив застосувати строк позовної давності.

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 29 листопада 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Агрофірма «Гермес» 15 480 грн. 00 коп. грошової компенсації за втрату майна, що знаходилось на відповідальному зберіганні, 28 251 грн. 00 коп. неустойки, 10 300 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу та 1 600 грн. 00 коп. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт передачі майна ТОВ «Агрофірма «Гермес» на відповідальне зберігання ОСОБА_1 підтверджується актом приймання-передачі, підписаним сторонами, а також видатковою накладною, підписаною відповідачем. Оскільки ОСОБА_1 не повернув майно, яке було йому передане на відповідальне зберігання, з останнього підлягає стягненню на користь позивача грошова компенсація за втрачене майно з урахуванням неустойки, розмір якої судом першої інстанції визначено з моменту отримання відповідачем вимоги про повернення майна. Оскільки позов підлягає задоволенню, суд першої інстанції вважав за необхідне стягнути судові витрати - 10 300 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу та 1 600 грн. 00 коп. судового збору - в повному обсязі з підстав, передбачених статтею 141 ЦПК України.

29 грудня 2018 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що строк придатності майна для використання було встановлено у 18 місяців, тобто на момент пред`явлення вимоги товар був непридатним для використання. Дія договору закінчилася 31 грудня 2014 року, однак бухгалтерські документи на підтвердження факту списання товару позивачем не надано. Вимога про повернення майна пред`явлена після спливу терміну договору. Докази невиконання відповідачем умов договору до встановленої договором дати та на підтвердження витрат на правову допомогу в матеріалах справи відсутні.

12 березня 2018 року ТОВ «Агрофірма «Гермес» подало відзив на апеляційну скаргу, в якій просило залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 13 березня 2014 року укладено Договір, відповідно до умов якого ТОВ «Агрофірма «Гермес» (поклажодавець) передало, а фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (зберігач) прийняв на відповідальне безвідплатне зберігання наступні добрива: 100 літрів гумисолу-прима 01 (зернові) вартістю 3 960 грн. 00 коп.; 100 літрів гумисолу-прима 04 (олійні) вартістю 3 870 грн. 00 коп.; 100 літрів гумисолу-прима 03 (кукурудза) вартістю 4 140 грн. 00 коп.; 100 літрів гумисолу-прима наливом вартістю 3 510 грн. 00 коп.

Факт передачі добрива підтверджується актом прийому-передачі від 14 березня 2014 року та видатковою накладною № ГСО314/002 від 14 березня 2014 року.

04 березня 2016 року ТОВ «Агрофірма «Гермес» направило відповідачу вимогу про повернення майна або сплати грошової компенсації за майно у разі його фактичної врати, на яку ОСОБА_1 не відреагував.

Посилаючись на підстави, передбачені статтями 936, 938 ЦК України, позивач звернувся у суд із відповідним позовом.

Відповідно до частини 1 статті 936 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання (частина 1 статті 938 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 942 ЦК України зберігач зобов`язаний вживати всіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Згідно з частиною 1 статті 948 поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позивач майно від відповідача після закінчення строку зберігання не забрав.

В пунктах 3.1.1., 3.2. Договору закріплено, що поклажодавець зобов`язаний надати зберігачу майно в день підписання цього Договору. Поклажодавець має право у будь-який час вимагати у зберігача повністю або частково майно, що знаходиться на зберіганні.

Пунктами 4.1., 4.3. Договору сторони погодили, що зберігач несе відповідальність за збереження і цілісність майна з дати передачі на зберігання і до дати повернення поклажодавцю. У випадку неповернення майна поклажодавця за першою вимогою, зберігач повинен виплатити поклажодавцю неустойку у розмірі 0,5% від вартості майна за кожен день затримки.

Факт отримання відповідачем вимоги про повернення майна, а в разі відсутності майна в натурі - повернути рівну кількість аналогічного майна або компенсувати повну вартість майна, підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення на а. с. 6.

Отже, розмір неустойки, що підлягає стягненню зі зберігача, становить суму в розмірі 28 251 грн. 00 коп. із розрахунку: 365 х 77,4 (0,5%).

Оскільки відповідач не виконав обов`язку щодо отримання раніше переданого позивачу на зберігання майна, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Агрофірма «Гермес» підлягає стягненню сума грошової компенсації за втрату майна, що знаходилось на відповідальному зберіганні, в розмірі 15 480 грн. 00 коп. та 28 251 грн. 00 коп. неустойки.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 300 грн. 00 коп., понесених під час розгляду справи в суді першої інстанції, слід зазначити наступне.

Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язані зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат;

3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що Акт виконаних робіт від 30 листопада 2018 року не є безумовною підставою для відшкодування цих витрат в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

З опису робіт (наданих послуг) вбачається, що вказані послуги надавалися ТОВ «Агрофірма «Гермес» адвокатом Жук А.С. та полягають у тому, що адвокат надавав консультації, аналізував законодавство та судову практику, узгодив правову позицію у справі, підготував та подав відповідні документи (зокрема, пояснення по справі), здійснював представництво під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів вважає, що зазначені ТОВ «Агрофірма «Гермес» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 300 грн. 00 коп. є завищеними, не є належним чином обґрунтованими, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

З урахуванням критеріїв співмірності складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності подання пояснень та значимості таких дій у справі, судова колегія вважає за необхідне визначити розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Агрофірма «Гермес», в розмірі 5 000 грн. 00 коп.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України).

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу підлягає зміні.

Доводи апеляційної скарги про те, що вимога про повернення майна пред`явлена після спливу терміну договору, не можуть бути прийняті до уваги. Акт прийому-передачі від 13 березня 2014 року та видаткова накладна № ГС0314/002 від 14 березня 2014 року особисто підписані ОСОБА_1 , а факт неповернення відповідачем позивачу 100 літрів гумисолу-прима 01 (зернові) вартістю 3 960 грн. 00 коп.; 100 літрів гумисолу-прима 04 (олійні) вартістю 3 870 грн. 00 коп.; 100 літрів гумисолу-прима 03 (кукурудза) вартістю 4 140 грн. 00 коп.; 100 літрів гумисолу-прима наливом вартістю 3 510 грн. 00 коп. підтверджується матеріалами справи.

Посилання на те, що на момент пред`явлення вимоги товар був непридатним для використання, про що достеменно було відомо позивачу, є безпідставним, оскільки позивач майно від відповідача після закінчення строку зберігання не забрав, крім того відповідач не повернув майно позивачу на його вимогу.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідно переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні в частині визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1 п. п. 1, 4, 382-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 29 листопада 2018 року змінити в частині визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Гермес» 5 000 грн. 00 коп. (п`ять тисяч 00 коп.) витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного суду.

Повний текст судового рішення складено 14 червня 2019 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова