РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/16713/18

пр. № 2/759/2228/19

03 червня 2019 року Святошинський районний суд м. Києва у складі

головуючого- судді Петренко Н.О.

за участю секретаря судових засідань Васюри Я.В.

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ) про захист честі, гідності, ділової репутації,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації, в подальшому змінив предмет позову та просив визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача на повагу до його гідності та честі, недоторканості його ділової репутації наступну інформацію: поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 на сторінці у Facebook, яка розміщена з посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2:

« ...ІНФОРМАЦІЯ_3 ».

«ІНФОРМАЦІЯ_4».

«ІНФОРМАЦІЯ_5»

«ІНФОРМАЦІЯ_6 ».

«ІНФОРМАЦІЯ_7

«... ІНФОРМАЦІЯ_8...».

поширену ІНФОРМАЦІЯ_9 року ОСОБА_4 у публікації на сторінці у Facebook, яка розміщена за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_10:

«... ІНФОРМАЦІЯ_11»

« ІНФОРМАЦІЯ_12 »

«ІНФОРМАЦІЯ_13. »

«ІНФОРМАЦІЯ_14.»

«ІНФОРМАЦІЯ_15.»

« ...ІНФОРМАЦІЯ_16...»

« ...ІНФОРМАЦІЯ_17 .»

«ІНФОРМАЦІЯ_18.»

«ІНФОРМАЦІЯ_19.»

Зобов`язати ОСОБА_4 спростувати вищевказану інформацію шляхом розміщення резолютивної частини судового рішення по справі на його сторінці у Facebook недостовірну та таку, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_3 на повагу до його гідності та честі, недоторканості його ділової репутації, інформацію поширену відповідачем у публікаціях на сторінці, яка розміщена за посилання: ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНФОРМАЦІЯ_20.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що із статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_21»», яка ІНФОРМАЦІЯ_22. 14:14 була опублікована на веб-сторінці ІНФОРМАЦІЯ_23. Позивачу стало відомо про статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_24», яка ІНФОРМАЦІЯ_25. о 12:00 год опублікована на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_26.Із зазначеної статті позивачу стало відомо про поширення відповідачем інформації, яка його стосувалсь. В статті на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_27 містяться посилання на слова та коментарі ОСОБА_4 , посилання на його публікацію на сторінці у Facebook.

Стаття «ІНФОРМАЦІЯ_24» має 5 698 переглядів та коментарі. Крім того, з публікації ОСОБА_4 від ІНФОРМАЦІЯ_28. у Facebook, вбачається, що дану публікацію уподобало 46 осіб, поширило 7 осіб та прокоментувало 4 особи. В той же час, за публікації відповідача від ІНФОРМАЦІЯ_29.у Facebook публікацію уподобало 44 особи, поширило 48 осіб та прокоментувало 4 особи.

Таким чином, зазначена інформація була поширена ОСОБА_4 через мережу Інтернет, а саме: веб-сайт ІНФОРМАЦІЯ_27 та на сторінці ОСОБА_4 у Facebook, що призвело до повідомлення невизначеного кола осіб. Поширена негативна інформація беззаперечно має негативний характер, дискредитує ОСОБА_3 як законослухняного громадянина, успішного підприємця, топ-менеджера та власника ІНФОРМАЦІЯ_30 , порушує його права на повагу до його гідності та честі, недоторканості його ділової репутації, які закірплені в ч. 2 ст. Конституції України, ст. 201, 270, 297,299 ЦК України.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29.10.2018р. відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження/а.с.57/.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.12.2018р. закрито підготовчк провадження та призначено справу до розгляду по суті. Виключено ОСОБА_18. зі складу учасників процесу та п.2 позовних вимог./а.с.146/.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову та надав відзив на позовну заяву в якому заначив, що Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Соціальна мережа Fасеbоок , створена для вільного обміну власними думками різних громадян, вона не є засобом масової інформації.

Аналіз національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практика її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Відповідачем у соціальній мережі Fасеbоок виражена його власна думка, на яку він має відповідно до Конституції України право. Це особисте ставлення Відповідача до ситуації, а не «явний злий умисел» сформувати негативну думку щодо Позивача як до достатньо публічної особи у громадськості.

При цьому, не можна відкидати той факт, що як позивач так і відповідач є достатньо публічними фігурами в сфері свого виду діяльності. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Оціночними судженнями, за виключенням образи або наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних. Оціночні судження не підлягають спростуванню і доказуванню їх правдивості.

Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Вважає, що інформація викладена ІНФОРМАЦІЯ_28. та ІНФОРМАЦІЯ_29. є не фактичним твердженням, а оціночним судженням, на яке відповідач має право. Тобто зі змісту самих публікацій відповідача у Facebook, «вирвані» позивачем з контексту цих публікацій «тези» є не більш ніж оціночним судженням з власною думкою та коментарем, на які Відповідач має відповідно до Конституції України право.

Представником позивача надано відповідь на відзив в якому він зазначив, що ОСОБА_3 вважає, що поширена ОСОБА_4 інформація про нього у публікаціях на його сторінці в соціальній мережі Fасеbоок не є оціночним судженням, а становить собою фактичні дані, які не відповідають дійсності та підлягають спростуванню. Поширена ОСОБА_4 негативна інформація щодо ОСОБА_3 , яка не підтверджена відповідачем під час такого поширення та не спростована ОСОБА_3 в даному позові, є фактичним твердженням, що не відповідає дійсності, а тому інформація є недостовірною. Поширивши негативну інформацію, ОСОБА_4 абсолютно безпідставно, без достатнього фактичного підгрунття охарактеризував позивача, як особу яка є злочинцем, застосовує методи фізичного впливу до інших людей, прагне уникнути правосуддя та відповідальності, має за`язки та керує тітушками, що безсумнівно породжує у людей, які ознайомилися з поширеною інформацією, негативне ставлення до особистих та професійних якостей ОСОБА_3 дискретитує його як людину, громадянина та власника ІНФОРМАЦІЯ_31

Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідач на своїй сторінці у Fасеbоок ІНФОРМАЦІЯ_29. та ІНФОРМАЦІЯ_28. опублікував відомості щодо розгляду кримінальної справи у Шевченківському районному суді м. Києва відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_12 в якій він виступає потерпілим/а.с.39-40/.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме листа Прокуратури м. Києва від 05.03.2018р. за результатами досудового розслідування 28.03.2017р. обвинувальний акт стосовно ОСОБА_12 за ч. 4 ст.189, ч. 3 ст. 289 КК України та ОСОБА_3 за ч.1 ст. 355 КК України направлено до Шевченківського районного суду/а.с.15 зв.ст./.

Відповідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Стаття 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

У відповідності до положень ст. 32 Конституції України кожному гарантується cудовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про інформацію», реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

У відповідності з ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до ч.1ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Положеннями статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Відповідно дост.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, які є особистими немайновими благами фізичної особи; гідність та честь фізичної особи є недоторканними.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі, ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами.

Відповідач у своїх публікаціях на сторінці ОСОБА_17 не вдавався до образливих, брутальних або нестриманих висловлювань, а висловлював думки та міркування щодо розгляду кримінального провадження у Шевченківському районному суді м. Києва, тобто висловлював лише оціночні судження.

Оцімночне сумдження - за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до частини 1-ї статті 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Відповідно до п. 4 постанови № 1 Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи та юридичної особи» під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.

Так, рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження».

Відповідну правову позицію наведено в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Лінгенс проти Австрії» (12/1984/84/131), у пункті 41 якого зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи; за умови додержання пункту 2 статті 10 цієї Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій; такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе.

Із аналізу всього змісту поширеної на сторінці відповідача у загальнодоступній соціальній мережі «Facebook» інформації, слідує, що позивач просить спростувати вирвані з контексту публікацій тези, однак виокремлений вислів без врахування семантики загального контексту поширеної на сторінці інформації тягне спотворення всього тексту, в якому ОСОБА_4 викладена власна думка, бачення, переконання та критична оцінка зазначеним подіям та діям позивача в сукупності

Враховуючи конституційні положення, при вирішенні справи про захист честі, гідності та ділової репутації слід визначити баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, відповідно до ст.34 Конституції України.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Виходячи з наведеного, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, оскільки судом встановлена відсутність порушення відповідачем особистих немайнових прав позивача, або таких, що перешкоджають позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, що є підставою для відмови у позові

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, ЗУ «Про інформацію», 75, 277, 297 ЦК України, ст.ст.6-13, 18, 19,77-79, 81, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274, 275, 277, 279, 354 ЦПК України,суд

УХВАЛИВ:

В задовленні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Суддя Н.О. Петренко