Справа № 159/1792/19 Головуючий у 1 інстанції: Логвинюк І. М.
Провадження № 22-ц/802/661/19 Категорія: 19 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Галицька І.П.,

з участю: заявника ОСОБА_1 ,

представника ТзОВ "Ковельська ОТБ" Сороки В. Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" на ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на об`єкти нерухомого майна: склад О - 1 заг. пл. 1 047 кв. м., реєстраційний № 1 , що за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення - склад Д - 1 заг. пл. 1 205, 91 кв. м., реєстраційний № 1, що за адресою: АДРЕСА_1 , до подання позовної заяви та до набрання рішенням суду у справі законної сили.

Заяву обґрунтовував тим, що рішенням господарського суду Волинської області від 15.01.19 р. у справі № 903/771/18 задоволено його позов до ТзОВ «Ковельська оптово - торгова база» про стягнення вартості майна, пропорційної частці у статутному капіталі товариства в сумі 450 297 грн 91 коп. Зазначав, що позовна заява про стягнення вартості майна, пропорційної частці у статутному капіталі товариства вперше була подана до господарського суду Волинської області 23.07.18 р., за якою 26.07.18 р. було відкрито провадження у справі № 903/513/18. Проте вже 24.07.18 р. та 31.07.18 р. боржник ТзОВ «Ковельська оптово - торгова база» уклала договори купівлі - продажу, посвідчені приватним нотаріусом Луцького міськнотокругу Веремчуком С.В., на підставі яких відчужило всі об`єкти нерухомості Ковельській оптово - торговій базі Волинської облспоживспілки.

Вважає, що такі дії порушують його право отримати стягнуте на підставі рішення господарського суду, оскільки товариство не має коштів на рахунках та іншого майна, та повідомляє, що має намір відповідно до положень ЦПК звернутись до Ковельського міськрайонного суду Волинської області з позовом про визнання недійсним договору купівлі - продажу нерухомого майна від 31.07.18 р., укладеного між ТОВ "Ковельська оптово - торгова база" та Ковельською оптово - торговою базою Волинської облспоживспілки, після відкриття провадження у господарській справі.

Оскільки ТзОВ «Ковельська ОТБ» не є платником податку на додану вартість і у нього не виникає фінзобов`язань при черговому відчуженні майна, то є очевидна ймовірність, що майно може бути відчужене іншій пов`язаній особі, зокрема, СТ «Ковельська торгова база», що є учасником ТзОВ «Ковельська ОТБ».

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Постановлено накласти арешт на об`єкти нерухомого майна: - склад О - 1 заг. пл. 1 047 кв. м., реєстраційний № 1 , що за адресою: АДРЕСА_1 ; - нежитлове приміщення - склад Д - 1 заг. пл. 1 205, 91 кв. м., реєстраційний № 1 , що за адресою: АДРЕСА_1 до набрання рішенням суду у справі за позовом ОСОБА_1 до юридичних осіб, які на даний час є такими, що можуть отримати статус сторони у справі: товариства з обмеженою відповідальністю «Ковельська оптово - торгова база» та товариство з обмеженою відповідальністю «Ковельська ОТБ» як правонаступник Ковельської оптово - торгової бази Волинської облспоживспілки, - законної сили.

Не погоджуючись з ухвалою суду ТзОВ "Ковельська ОТБ"подало апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує на те, що судом першої інстанції правомірно задоволено заяву про забезпечення позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до положень частини І статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Виходячи з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пункту 4 постанови № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто, заходи забезпечення позову застосовуються судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та як гарантія реального виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника).

Із змісту заяви про забезпечення позову вбачається, що заявник має намір подати позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу, предметом якого є нерухоме майно: склад О - 1 заг. пл. 1 047 кв. м., реєстраційний № 1 , що за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення - склад Д - 1 заг. пл. 1 205, 91 кв. м., реєстраційний № 1 , що за адресою: АДРЕСА_1 , і саме на це майно він просив накласти арешт.

У заяві міститься обґрунтування про існування реального спору стосовно вказаного нерухомого майна.

Враховуючи майновий характер спору, в якому ОСОБА_1 має намір оспорити правомірність набуття новим власником - Ковельською оптово - торговою базою Волинської облспоживспілки права власності на нерухоме майно, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що своєчасне невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нього може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення в разі задоволення позову, оскільки саме новий власник має в своєму володінні спірне майно та отримав всі відповідні до закону правоустановчі документи на нього, ТОВ «Ковельське ОТБ» не є платником податку на додану вартість, і не має фінансових зобов`язань. Наведеним підтверджуються доводи заявника про те, що новий власник може розпорядитись майном у будь-який спосіб.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, апеляційний суд дійшов висновку, що при постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції діяв на підставі положень цивільно-процесуального кодексу, а тому підстави для скасування ухвали відсутні.

Аргументи апеляційної скарги про непідвідомчість цієї заяви загальному суду , порушення судом положень частини 1 статті 152 ЦПК України, у зв`язку з тим, що заявник має намір подати позов, що виникає з корпоративних правовідносин апеляційний суд відхиляє, у зв`язку з таким.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини І статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають, крім інших, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів, справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

Поняття корпоративного права визначено у частині І статті 167 Господарського Кодексу України, згідно з якою, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно з частино 3 цієї статті, під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Апеляційним судом встановлено, що питання захисту корпоративного права заявника на даний час вирішується господарським судом у справі за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Ковельська оптово-торгова база» про стягнення вартості майна, пропорційної частці у статутному капіталі.

Позов, з яким має намір звернутися заявник, хоча і стосується майна, відчуженого за договором купівлі-продажу ТзОВ «Ковельська оптово-торгова база», однак не відноситься до корпоративного спору, виходячи з названих вище положень Господарського процесуального кодексу України та Господарського Кодексу України.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про перешкоджання належному використанню майна у зв`язку з накладенням арешту є неспроможними, оскільки за своєю правовою природою арешт майна полягає у накладанні заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна, і ніяким чином не позбавляє власника використовувати це майно за призначенням.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367-368, 374, 381, 382, 383, 384, 389-390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" залишити без задоволення.

Ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: