Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/7861/18
Провадження № 2/711/518/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
08 січня 2019 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді Скляренко В.М.
при секретарі Слабко Ю.М.
за участі позивачки ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням,
ОСОБА_1 звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову вказує, що їй на підставі договору дарування 1/3 частини квартири від 12.04.2018 року та договору дарування 2/3 частин квартири від 20.05.2017 року на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 (до перейменування вулиця ОСОБА_3) в місті Черкаси.
На даний час в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: її мати ОСОБА_2 Єлізавета Петрівна, ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрована з 13.01.1972 року) та її брат ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстрований з 09.10.1987 року).
Однак, ОСОБА_2 не проживає в даній квартирі понад двадцять років без поважних причин. До того ж, останній не є членом її родини, хоча і є близьким родичем, не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні житла участі не бере, його особистих речей в квартирі не має.
Вказане свідчить, що він втратив право користування квартирою № 49 по вул. Ю.Іллєнка, 11 в м. Черкаси.
А тому, просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 49 по вул. Ю.Іллєнка, 11 в м. Черкаси.
Ухвалою суду від 05.11.2018 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 49 по вул. Ю.Іллєнка, 11 в м. Черкаси.
В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не зявився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання.
Суд ухвалив, справу вирішити за правилами заочного розгляду, передбаченими ст. 280-282 ЦПК України, за відсутності відповідача ОСОБА_2, повідомленого у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, який не зявився в судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву проти позову, та зі згоди позивачки щодо такого порядку розгляду справи.
Заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_1, пояснення свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наступних підстав.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках
Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
В судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_1 являється власником квартири АДРЕСА_3, що стверджується Договором дарування частини квартири від 20.05.2017 року, Договором дарування частини квартири від 12.04.2018 року, Витягами з державного реєстру речових прав від 20.05.2017 року, від 12.04.2018 року, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.01.2019 року.
Також в судовому засіданні встановлено, що в квартирі АДРЕСА_3 зареєстрований ОСОБА_2. Однак останній у вказаній квартирі не проживає більше двадцяти років. Вказане стверджується актом від 12.08.2018 року, засвідченим менеджером ОСББ «Горького 11» ОСОБА_6 (а.с. 7) та показами свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, даними в судовому засіданні, які пояснили, що відповідач ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_3 не проживає більше двадцяти років, квартирою не цікавиться і комунальні послуги за утримання житла не сплачує.
Обставин, які б перешкоджали відповідачу у проживанні в ІНФОРМАЦІЯ_3 (колишня ОСОБА_3), 11 в м. Черкаси судом не встановлено.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).
Як зазначено у статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК).
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 389 ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.
Частиною другою ст. 64 ЖК України визначено, що до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Як вказано у Постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 року у справі №6-2931цс16, право користування чужим майном є по суті встановленням сервітуту, у звязку з чим його припинення повинно відбуватися з урахуванням вимог статей 405 та 406 ЦК України як правових норм, що регулюють спірні правовідносини щодо користування чужим житлом.
За приписами ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
За порівняльним аналізом ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст.ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення ст.ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї.
Враховуючи що відповідач ОСОБА_2 не є членом сімї позивачки, ніколи спільно з нею не проживав і на даний час в квартирі №49 по вул. Ю.Іллєнка (колишня ОСОБА_3), 11 в м. Черкаси не проживає вже більше двадцяти років, підстави для збереження за ним жилого приміщення понад один рік відсутні, суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 49 по вул. Іллєнка (колишня ОСОБА_3), 11 в м. Черкаси, яка на праві власності належить ОСОБА_1.
Керуючись Конституцією України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 15, 16, 319, 379, 383, 389, 391, 405, 406 ЦК України, ст.ст. 64, 116, 150, 156 ЖК України, ст. ст. 4, 11, 12, 13, 81, 89, 141, 263-266, 273, 280-284 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 (колишня ОСОБА_3), 11, кв. 49 , ІПН НОМЕР_1) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 49 по вул. Іллєнка (колишня ОСОБА_3), 11 в м. Черкаси.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Апеляційного суду Черкаської протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, а відповідачем - в той же строк з дня залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Повний текст рішення суду складений 11.01.2019 року.

Головуючий: В.М. Скляренко