Постанова

Іменем України

13 червня 2019 року

м. Київ

справа № 591/5851/16-ц

провадження № 61-33517св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Служба у справах дітей Сумської міської ради, Управління державної міграційної служби у Сумській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 21 березня 2017 року у складі колегії суддів: Ткачук С. С., Шевченка В. А., Бойка В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Сумської міської ради, Управління державної міграційної служби у Сумській області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 з серпня 2011 року по травень 2016 року, від якого мають малолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Підставою розірвання шлюбу було зловживання відповідачем алкогольними напоями. Відповідач матеріально не допомагає дитині, проте з позовом про стягнення з нього аліментів вона не зверталась.

Вказувала, що познайомилась з громадянином Австралії - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2, який є матеріально забезпеченим та має всі необхідні умови для її проживання разом з дитиною, постійного надає їй фінансову допомогу, тричі приїзжав до України та має гарні стосунки з її дочкою.

Зазначала, що вона з ОСОБА_5 прийняли рішення створити сім`ю та проживати в Австралії. Вказані обставини вона не приховувала від батька дитини і відповідач надав згоду на видачу дитині закордонного паспорту. Однак, у подальшому, він відмовився оформити нотаріально згоду на виїзд дитини за кордон.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон України до країни Австралія без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 , на три роки з вересня 2017 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 16 лютого 2017 року у складі судді Кривцової Г. В. позов ОСОБА_1 задоволено.

Надано ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон до країни Австралія без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини ОСОБА_2 , на період з 01 вересня 2017 року по 01 вересня 2020 року, у супроводі матері ОСОБА_1

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки позивач дійсно не отримала згоду відповідача на тимчасовий виїзд дитини за кордон шляхом оформлення нотаріально посвідченої згоди, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд дійшов висновку про доцільність задоволення позовних вимог, так як це відповідає інтересам малолітньої дитини.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 21 березня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , задоволено.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 лютого 2017 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що зважаючи на підстави звернення ОСОБА_1 до суду із позовом, місцевий суд дійшов передчасного висновку про задоволення позову, оскільки її шлюб з ОСОБА_5 ще не зареєстровано, а також надання за рішенням суду дозволу на виїзд дитини за кордон на тривалий строк - три роки, без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, суперечить положенням 141, 150, 153, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дітей. Суд першої інстанції фактично позбавив батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд надав неправильну оцінку обставинам справи та поданим сторонами доказам.

Апеляційний суд не врахував, що батько дитини (відповідач) не турбується про їх дочку, не надає їй належного матеріального забезпечення та майже не приймає участі в її вихованні.

Вказує, що виїзд дитини для проживання в Австралії буде відповідати інтересам дитини.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 рокузакріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з частиною першою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Положеннями статті 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до положень частини третьої статті 10 та частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України у редакції 2004 року, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що надання за рішенням суду дозволу на виїзд дитини за кордон на такий тривалий строк (три роки) без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, суперечить положенням 141, 150, 153, 157 СК України, якими визначено рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дітей. Задоволення позовних вимог фактично позбавить ОСОБА_2 можливості брати участь у вихованні дитини сторін та можливості спілкування з нею.

При цьому, ОСОБА_1 не доведено належним чином, що надання відповідного дозволу буде сприяти якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, що є її процесуальним обов'язком відповідно до положень статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість його рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 21 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк