ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 750/2499/17

провадження № 61-28804св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернігівська деревообробна компанія»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 13 вересня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Шитченко Н. В., Бобрової І. О., Мамонової О. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівська деревообробна компанія» (далі - ТОВ «Чернігівська деревообробна компанія») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що з 9 жовтня 2014 року працював у ТОВ «Чернігівська деревообробна компанія» на посаді директора з 9 грудня 2016 року його звільнено з роботи на підставі статті 38 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України за власним бажанням.

У порушення вимог статті 116 КЗпП України ТОВ «Чернігівська деревообробна компанія» не провело виплату всіх сум, що належали йому від підприємства, в день звільнення.

Вважав, що невиплата належних йому як звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП України, відбулася з вини власника, тому відповідач повинен сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив стягнути з ТОВ «Чернігівська деревообробна компанія» 16 691,04 грн у відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 9 грудня 2016 року до 13 квітня 2017 року.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 червня 2017 року, ухваленим у складі судді Жук М. І., позов задоволено.

Стягнено з ТОВ «Чернігівська деревообробна компанія» на користь ОСОБА_1 16 691,04 грн у відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішення про стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, у розмірі 5 100 грн допущено до негайного виконання.

Стягнено з ТОВ «Чернігівська деревообробна компанія» на користь держави 640 грн у відшкодування судового збору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення ТОВ «Чернігівська деревообробна компанія» вимог статей 115 та 116 КЗпП України і непроведення виплати всіх грошових сум на користь позивача в день його звільнення, тому вважав право позивача порушеним.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 13 вересня 2017 рокуапеляційну скаргу ТОВ «Чернігівська деревообробна компанія» задоволено.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 червня 2017 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Чернігівська деревообробна компанія» 704 грн у відшкодування судового збору.

Задовольняючи апеляційну скаргу і відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з помилковості висновку суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що обов`язковою умовою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є його вина у несвоєчасному проведенні розрахунку зі звільненим працівником.

Вказав, що, з урахуванням відсутності посади бухгалтера на підприємстві, саме дії ОСОБА_1 зумовили порушення вимог трудового законодавства щодо своєчасної виплати йому сум у день звільнення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог і скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що на момент свого звільнення позивач перебував на посаді директора підприємства, обов`язок проведення розрахунку покладався саме на нього, тому підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, із урахуванням положень статей 116, 117 КЗпП України, відсутні.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність вини ТОВ «Чернігівська деревообробна компанія» у непроведенні своєчасного розрахунку з ОСОБА_2 в день його звільнення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справз касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Чернігівської області від 13 вересня 2017 року і залишити в силі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 червня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що постанова апеляційного суду прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням процесуального права.

На думку заявника, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки належна йому виплата заробітної плати мала здійснюватися ТОВ «Чернігівська деревообробна компанія», а не посадовою особою відповідача як найманого працівника.

Вказав, що апеляційним судом не встановлено наявність або відсутність вини у діях засновників ТОВ «Чернігівська деревообробна компанія»щодо невиплати належних позивачу сум в день звільнення.

Вважав помилковим висновок суду апеляційної інстанції про те, що відповідальність за невиплату належних при звільненні сум лежить на ньому, з посиланням на те, що на час звільнення саме він перебував на посаді директора ТОВ «Чернігівська деревообробна компанія».

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справвід 9 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи

Судом апеляційної інстанції встановлено, що з 9 жовтня 2014 року ОСОБА_1 працював у ТОВ «Чернігівська деревообробна компанія» на посаді директора.

Наказом № 13-к від 9 грудня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі статті 38 КЗпП України з 9 грудня 2016 року за власним бажанням.

Апеляційним судом також установлено, що у день звільнення ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді директора і будучи єдиною посадовою особою, не провів собі виплату всіх належних від ТОВ «Чернігівська деревообробна компанія» сум, зокрема, заробітної плати за вересень, жовтень, листопад і грудень (з 1 до 9 грудня) 2016 року та нарахованої грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, про що державним інспектором складено припис № 25-01-016/196-99 від 6 березня 2017 року.

Встановлено, що згідно зі штатними розписами, починаючи з 2 листопада 2016 року, до 2 березня 2017 року посада головного бухгалтера на підприємстві відсутня. У 2016 році штат ТОВ «Чернігівська деревообробна компанія» складався з п`яти одиниць, а саме: директор, майстер, підсобний робітник та столяр (дві одиниці).

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до вказаної статті у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові при звільненні сум є наявність вини підприємства. Саме роботодавець зобов`язаний довести відсутність його вини у не здійсненні розрахунку зі звільненою особою вчасно.

Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП Українивідповідальність.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції, правильно встановивши обставини справи, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, обґрунтовано виходив із того, що на момент свого звільнення позивач перебував на посаді директора підприємства і обов`язок проведення розрахунку покладався саме на нього, тому підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з відповідача, із урахуванням положень статей 116, 117 КЗпП України, відсутні.

Касаційний суд вважає, що суд апеляційної інстанції правильно застосував наведені норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з огляду на відсутність вини ТОВ «Чернігівська деревообробна компанія».

Доводи заявника про те, що апеляційним судом не встановлено наявність або відсутність вини у діях засновників ТОВ «Чернігівська деревообробна компанія»щодо невиплати належних позивачу сум в день звільнення, касаційний суд відхиляє, оскільки до компетенції вказаних учасників товариства не належить виплата заробітної плати працівникам підприємства.

Відповідно до підпункту ї) пункту 9.6.3. Статуту ТОВ «Чернігівська деревообробна компанія» на директора товариства покладено обов`язок забезпечувати дотримання норм законодавства про працю, охорону праці та правил внутрішнього трудового розпорядку у товаристві.

Обґрунтовуючи відсутність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд послався на перевірку додержання законодавства про працю ТОВ «Чернігівська деревообробна компанія», проведену Управлінням Держпраці у Чернігівській області, якою встановлено порушення вимог частин першої та другої статті 115, частини п`ятої статті 97, статті 116 КЗпП України, частини першої статті 24, частини п`ятої статті 97 Закону України «Про оплату праці», яке полягало у невиплаті працівникам заробітної плати за вересень, жовтень, листопад, грудень 2016 року попри те, що згідно руху коштів на банківських рахунках підприємства в цей період здійснювалися інші платежі на загальну суму 258 039,32 грн.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують і на законність судового рішення не впливають.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до визначених статтею 400 ЦПК України повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи, згідно з якими касаційний суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 13 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов