Постанова

Іменем України

10 січня 2019 року

м. Київ

справа № 466/6554/16-ц

провадження № 61-29009св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Львівської області від 14 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2017 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява обґрунтована тим, що з ОСОБА_6 позивач перебувала в шлюбі з 20 червня 2006 року, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05 листопада 2015 року. У шлюбі сторони придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Вказувала, що кошти на придбання квартири у розмірі 15 000 доларів США були подаровані її батьками, 5 000 доларів CША подарувала матір чоловіка, решту - 25 000 тисяч доларів США вони отримали в кредит у «Райффайзен Банк Аваль». Вважала, що відповідно до вкладених коштів її частка є більшою.

Позивач просила визнати за нею право власності на 3/4 частки в праві власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 квітня 2017 року в складі судді: Білінської Г. Б. позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що участь інших осіб у фінансуванні конкретними сумами придбання спірної квартири не доведена, а тому квартира є спільним майном подружжя, оскільки придбана за їх спільні кошти під час перебування сторін у шлюбі. Частка у праві власності ОСОБА_4 може бути збільшена із врахуванням того, що з нею проживають та фактично перебувають на її утриманні двоє неповнолітніх дітей.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 14 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 квітня 2017 року скасовано та позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що при укладенні договору купівлі-продажу сторони визнали, що квартира є спільною сумісною власністю, інше договором не передбачено. Докази про наявність домовленості між сторонами щодо відступу від рівності часток у спірній квартирі відсутні. Аналіз наявних в справі доказів свідчить про відсутність підстав для відступу від рівності часток сторін у спірній квартирі. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що для придбання спірної квартири разом із спільними коштами подружжя використані її особисті кошти, що може бути підставою для відступу від рівності часток співвласників.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, в якій просила оскаржене рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. При цьому посилалася на те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім'єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Ці обставини враховані судом першої інстанції, проте не враховано апеляційним. Вказує, що наявні підстави для відступу від принципу рівності часток майна подружжя при його поділі на користь позивача, які передбачені частиною третьою статті 70 СК України, оскільки не враховані інтереси дітей і утримання, що надається недостатньо.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22 листопада 2017 року відкрите касаційне провадження у справі.

У січні 2018 року відповідач надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін. Заперечення мотивовані безпідставністю та необґрунтованістю доводів касаційної скарги. Вказує, що підстави для застосування частини третьої статті 70 СК України відсутні, оскільки аліменти не призначалися.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що з червня 2006 року по листопад 2015 року сторони перебували у шлюбі. Сторони є батьками ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9,ІНФОРМАЦІЯ_2.

На підставі договору купівлі-продажу Р.№ 156 від 31 травня 2010 року за сторонами зареєстровано квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності. У цій квартирі зареєстровані сторони та їх діти.

Апеляційний суд встановив, що при укладенні договору купівлі-продажу сторони визнали, що квартира є спільною сумісною власністю, інше договором не передбачено. Докази про наявність домовленості між сторонами щодо відступу від рівності часток у спірній квартирі, як і інші підстави для відступу від рівності часток сторін у спірній квартирі, відсутні.

У частині першій статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Відповідно до частини першої та третьої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Аналіз частини третьої статті 70 СК України дозволяє зробити висновок, що частка в праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина, може бути збільшена лише у разі, якщо недостатнім є розмір аліментів, які дитина одержує для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування.

Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 вказується, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Встановивши, що квартира є спільною сумісною власністю сторін, підстави для відступу від рівності часток визначені у частині третій статті 70 СК України відсутні, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки оскаржене рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 14 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель