П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2019 року місто Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах Прокопчук Л.М. (суддя-доповідач), Самчишиної Н.В., Царюк Л.М. із секретарем судового засідання Лівшенком О.С., за участю позивача ОСОБА_1 , адвоката позивача - Кошурко Р.В., представника відповідача - ОСОБА_8., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу адвоката Кошурко Р.В., подану в інтересах ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2019 року (повний текст складений того ж дня), ухвалене в приміщенні того ж суду о 9 год.23 хв.у складі судді Черенкової Н.П., по справі № 490/8021/17, провадження № 22-ц/812/1064/19, № 22-ц/812/1065/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія Світлана Анатоліївна, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування 3/4 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Ласурією С.А. за реєстровим номером 183 від 30.01.2014 року, - недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що з 1989 року по вересень 2015 року позивач проживала з відповідачем у будинку, який належить їй на праві власності. ОСОБА_7 (чоловік відповідачки) був на заробітках у іншому місті та йому не часто вдавалось приїздити додому через велику відстань.

Позивач, як людина похилого віку страждає на різні хвороби та потребує сторонньої допомоги.

30.01.2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір дарування 3/4 частин будинку АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Ласурією С.А.

На момент укладення договору ніхто не пояснив позивачці різницю між договором дарування з умовою, без умови, договором дарування на випадок смерті і таке інше. Вона мала на меті укласти договір щодо догляду за нею. Іншого житла, доходів в неї немає. Оскільки помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, на підставі вимог ст. 229 ЦК України і просила про задоволення позову (а.с. 3-6 т.1).

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довела належними та допустимими доказами, що на час вчинення оспорюваного правочину в силу свого похилого віку та потреби матеріальної допомоги вона бажала укласти з відповідачами договір довічного утримання і думала, що укладає саме цей договір. Позивач розуміла природу спірного правочину, права та обов`язки сторін за договором дарування та наслідки вчинення цього правочину (а.с.107-109 т.2).

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 та її адвокат - Кошурко Р.В. вказують, що в силу свого похилого віку та потреби матеріальної допомоги вона бажала укласти з відповідачкою договір довічного утримання і думала, що укладає саме цей договір. Укладаючи оспорюваний договір діяла під впливом помилки щодо правової природи правочину, оскільки ніколи не збиралася відчужувати і передавати у власність відповідачки будинок, у якому проживала все життя (т. 2 а.с. 115-118, 122-125).

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - ОСОБА_8 зазначає, що позивач розуміла значення своїх дій та бажала настання правових наслідків саме за договором дарування. Вона не надала доказів того, що в силу похилого віку та матеріального стану потребувала допомоги. Позивачу було відомо про скрутне матеріальне становище відповідача та неможливість останньої здійснювати догляд (т. 2 а.с. 155-166).

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник відповідачки просив відмовити в задоволенні скарги.

Третя особа - ОСОБА_4 підтримала доводи скарги.

Інші треті особи, належно повідомлені про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів прийшла до такого.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає наведеним вимогам.

Установлено, що позивачка після смерті свого чоловіка ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , успадкувала 3/4 частини будинку по АДРЕСА_1 . На ј будинку свідоцтво про право власності не видано.

Відповідачка є невісткою позивачки, дружиною її сина ОСОБА_10 , шлюб між якими розірвано у 2013 році. З 1991 року вона зареєстрована у спірному будинку.

30 січня 2014 року між позивачкою та відповідачкою укладено договір дарування належної позивачці частки будинку, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А. за реєстровим номером 183. В той же день право власності на вказану частку житлового будинку було зареєстровано за відповідачкою.

Відповідно до виписного епікризу № 4493 позивачка з 22.08.2017 року по 31.08.2017 року знаходилась на лікуванні в кардіологічному відділенні міської лікарні №4 м. Миколаєва з вадами серця.

Вказуючи на те, що в дійсності мала намір укласти договір довічного утримання, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на положення статей 229 ЦК України. Зазначала, що в силу свого похилого віку та безпорадного стану вона не розуміла правової природи правочину.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, на підставі наданих сторонами доказів, яким дав оцінку у їх сукупності, виходив із недоведеності позовних вимог.

Висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та підтверджено матеріалами справи.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з положеннями ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У позовній заяві позивачка вказує на те, що вказаний правочин було вчинено нею внаслідок помилки, оскільки вона мала на меті укладення договору довічного утримання, а тому договір дарування від 30 січня 2014 року підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 229 ЦК України.

За положеннями ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об`єкта тощо. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, та надати відповідні докази, які б свідчили про її помилку, зокрема, щодо правової природи правочину.

Також пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Правочини, вчинені під впливом помилки, відносять до правочинів з вадами внутрішньої волі, яка могла сформуватися в умовах неправильного уявлення особи про обставини, що мають істотне значення для вчинення правочину.

Ігнорування справжньої волі особи, яка вчиняє правочин під впливом помилки, було б неправильним. Однак визнавати недійсним будь-який правочин, в якому внутрішня воля сформувалась під впливом неправильних уявлень, було б теж неправильно, оскільки це впливає на стабільність цивільного обороту й охорону прав та інтересів інших осіб.

З огляду на це можливість оспорювання правочинів, вчинених унаслідок помилки, має відбуватися в умовах чіткого та однозначного тлумачення положень ст. 229 ЦК України щодо видів помилок, що мають істотне значення, кола суб`єктів, які можуть оспорювати правочин та його правових наслідків, що дозволить забезпечити баланс інтересів у цивільному обороті.

Конструкція правочину, вчиненого під впливом помилки, побудована за моделлю оспорюваного правочину, тобто в кожному конкретному випадку існує спір щодо формування волевиявлення учасника правочину внаслідок помилки і необхідно довести, що така помилка мала місце.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15.

У силу частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України)

З встановлених судом обставин справи слідує наступне.

Вік дарувальника на момент укладення оспорюваного правочину становив 67 років. Даних про те, що на час укладання договору дарування вона мала будь-які захворювання, матеріали справи не містять. На вказаний час вона працювала в установі, отримувала пенсію. Відповідачка, навпаки, постійного доходу не мала. В пошуках постійного заробітку вона у кінці 2015 року виїхала до Італії . При посвідчені договору дарування нотаріусом було роз`яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено підписом ОСОБА_1 . Позивач діяла без примусу, вільно, розуміла, що укладає саме договір дарування. Цю обставину підтвердили в судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 Після укладення оспорюваного договору дарування позивач продовжувала проживати в будинку разом відповідачем. Протягом трьох років позивач не оспорювала даний договір.

Переконливих доказів на підтвердження своїх вимог позивачка не надала. Навпаки, відповідачка вказала та свідки підтвердили, що позивачка самостійно збирала необхідні документи, оплачувала послуги нотаріуса, чітко розуміла, що підписує та бажала укласти саме договір дарування, свідомо висловила свою волю та розуміла наслідки. Позивачка усвідомлювала правову природу правочину та мала намір подарувати будинок саме відповідачці, їй було роз`яснено права та наслідки даного правочину, жодних порушень при укладенні даного договору допущено не було.

З пояснень позивача в судовому засіданні апеляційного суду вбачається, що, укладаючи договір дарування, вона мала на увазі, що відповідачка колись, в майбутньому, буде за нею доглядати, оскільки була дуже розгнівана на свого сина ОСОБА_14 , який покинув відповідачку та утворив іншу сім`ю.

Представник позивачки пояснив посилання на вимоги статті 225 ЦК України в прохальній частині позовної заяви технічною помилкою.

Доказів безпорадного стану позивачки в матеріалах справи немає. А отже вона розуміла та усвідомлювала, характер своїх дій та їх правові наслідки. Доказів про наявність у позивачки будь-яких захворювань на час укладання договору, які б свідчили, що позивачка не могла належним чином усвідомлювати свої дії, потребувала сторонньої допомоги, в матеріалах справи немає. Крім того, матеріальний стан відповідачки був незадовільний.

Той факт, що позивачка продовжувала проживати в спірному будинку не свідчить про те, що вона не розуміла значення укладеного нею правочину.

З`ясувавши всі конкретні обставини справи, що передували укладенню оспорюваного договору дарування, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що на момент укладення договору дарування власного будинку у 2014 році позивач мала намір укласти саме договір дарування, докази, які б свідчили про недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору позивач не надала, суд першої інстанції прийшов до правильного правового висновку про відмову в задоволенні позову.

Існування неприязних відносин з обдарованою на теперішній час не свідчить про наявність помилки з боку дарувальника при укладенні нею правочину у 2014 році та не може бути підставою для його скасування.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

При вирішенні даної справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, ухвалене судове рішення відповідає критеріям законності і обґрунтованості.

За таких обставин, колегія суддів, відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, погоджується з висновками суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення суду підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 375, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу адвоката Кошурко Р.В., подану в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Суддя Н.В. Самчишина

Суддя Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 21 червня 2019 року