КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/824/3080/2019 Головуючий у 1-й інстанції: Мицик Ю.С.
753/5180/15-ц Доповідач-Чобіток А.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 червня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

секретар - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року в справі за позовом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Печерської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання ордеру недійсним та виселення без надання іншого житлового приміщення, -

у с т а н о в и в :

У березні 2015 року Вища кваліфікаційна комісія суддів України пред`явила позов до відповідачів та з урахуванням уточнень, просила визнати недійсним ордер, виданий ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення. Зазначала, що 17.09.2014 року голова Вищої кваліфікаційної комісії суддів України звернувся до Печерської районної у м. Києві державної адміністрації щодо затвердження рішення про надання упорядкованої службової двокімнатної квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та членам її сім`ї. Розпорядженням № 494 від 01.10.2014 року Печерської районної у м. Києві державної адміністрації ОСОБА_1 та її сім`ї у складі чоловіка - ОСОБА_2 та дочки - ОСОБА_3 видано ордер на службову квартиру АДРЕСА_1 . На підставі вказаного ордеру ОСОБА_1 з членами своєї сім`ї вселились та проживають у спірній квартирі. Ураховуючи, що повноваження ОСОБА_1 як члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України були припинені з набранням чинності Законом України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні», остання діючи свідомо, всупереч Законам України, переслідуючи корисливу мету, неправомірно звернулась із заявою до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про надання їй та членам її сім`ї службового житла.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням суду представник позивача подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та неправильного встановлення обставин справи.Зазначає, що судом першої інстанції було встановлено, що члени ВККС України виконують свої повноваження до початку роботи новосформованого складу Комісії, проте ВККС з таким висновком суду не погоджується з огляду на наступне.

ОСОБА_1 була обрана членом ВККС України рішенням Х позачергового з`їзду суддів України від 16 вересня 2010 року та зарахована до штату Комісії з 01 січня 2011 року наказом від 31 грудня 2010 року № 105/к. 08 квітня 2014 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні», що набрав чинності 11 квітня 2014 року.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні», з дня набрання чинності цим Законом повноваження членів Вищої ради юстиції, крім тих, які перебувають у цьому органі за посадою, та Вищої кваліфікаційної комісії суддів України припиняються. Цим же законом, частину першу статті 93-1 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» доповнено пунктом 8 такого змісту: «8) якщо законом передбачене таке припинення».

Відтак, повноваження члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Колеснік Г.А. припинилися з дня набрання чинності Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» і з того часу відповідач втратила статус особи, яка має право на отримання службового житла. Отже, ОСОБА_1 як член Комісії припинила свої повноваження 11 квітня 2014 року - з моменту набрання чинності Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні». Відповідно до пункту 3 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» Вища рада юстиції та Вища кваліфікаційна комісія суддів України формуються відповідно до закону з урахуванням вимог, встановлених пунктом 4 цього розділу, у частині призначення членів Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України з`їздом суддів України. Окрім того, згідно із частиною шостою статті 93 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (із змінами, внесеними Законом України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні»), в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, до складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України не можуть бути призначені, зокрема, особи, які були членами Вищої кваліфікаційної комісії суддів України до набрання чинності Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні».

Враховуючи наведене, XII позачерговим з`їздом суддів України прийняті рішення від 25, 26 вересня 2014 року «Про призначення членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України», «Про обрання суддів на випадок вибуття одного або кількох членів зі складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України» та «Про визначення черговості включення до складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України суддів, обраних на випадок вибуття одного або кількох членів зі складу комісії, призначених за квотою з`їзду суддів України».

З огляду на викладене, відповідач ОСОБА_1 , розуміючи, що повноваження членів Комісії припинено, що вона як член Комісії не зможе здійснювати службові обов`язки, що є єдиною підставою для отримання службового житла, і не буде призначена членом Комісії у майбутньому, діючи свідомо, умисно, всупереч законам України неправомірно звернулася до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про надання їй та членам її сім`ї службового житла.

Позивач не погоджується і з посиланням суду на те, що звертаючись із позовом про визнання ордеру недійсним, Комісія не оспорювала розпорядження Печерської районної у місті Києві державної адміністрації від 01.10.2014 року № 494, яке було підставою для видачі ордера на службове житло з тих підстав, що відповідно до статті 59 Житлового кодексу Української РСР ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Зазначене положення Житлового кодексу Української РСР не встановлюють обов`язкове оскарження розпорядчих актів, на підставі яких було видано відповідний ордер, оскільки вичерпний перелік випадків, коли ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку, встановлений ст. 59 Житлового кодексу Української РСР.

Комісія звертає увагу на позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 04 липня 2018 року по справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18) відповідно до якої, допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Крім того, службове житло, яке незаконно займають відповідачі, має бути звільнене для надання іншим членам новосформованого складу Комісії на час виконання ними своїх повноважень. Також необхідно зауважити, що Вища кваліфікаційна комісія суддів України не уповноважена вирішувати питання стосовно надання будь-якого іншого, крім службового, житла, та надання житлового приміщення особам, які постраждали внаслідок проведення антитерористичної операції.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що Законом України «Про відновлення довіри до судової влади», що набрав чинності 11.04.2014 дійсно передбачено дострокове припинення повноваження членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, але подальша процедура припинення повноважень мала здійснюватися за правилами встановленими Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Частиною другою статті 93-1 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» встановлено, що рішення про припинення повноважень члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України приймає Вища кваліфікаційна комісія суддів України. Підпунктом 3.1.4. пункту 3.1. Регламенту ВККС відкритим голосуванням більшістю голосів Комісія приймає рішення щодо закінчення повноважень попереднього складу Комісії. В цьому контексті звертає на себе увагу та обставина, що новий склад ВККС дотримався встановленого порядку припинення попереднього складу комісії, прийнявши відповідне рішення лише 09.12.2014 року.

Протягом часу з 12.04.2014 року (дня набрання чинності Законом України «Про відновлення довіри до судової влади») до 09.12.2014 року (час припинення повноважень членів комісії, за рішенням новоутвореної ВККС) вона перебувала у трудових відносинах із Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.

Надання їй службового житла здійснено на підставі п. 56 Переліку, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 35 на час виконання службових обов`язків.

З огляду на щоденне здійснення своїх трудових - службових обов`язків до 09.12.2014 року, вона не може вважатися такою що не мала права на отримання службового житла станом на 01.10.2014 року.

В апеляційній скарзі ВККС додатково вказує на те, що їй було достовірно відомо, що XII позачерговим з`їздом суддів України прийняті рішення від 25,26 вересня 2014 року про обрання нових членів Вищої кваліфікаційної комісії, а тому діяла свідомо, умисно та неправомірно коли зверталася із заявою про надання службового житла. Але, як вже зазначалося, обрання з`їздом суддів нових членів ВККС не припиняло її право на отримання службового житла, оскільки трудові відносини між нею та ВККС тривали та мали існувати до часу формування нового складу комісії, який складався не тільки з членів, обраних з`їздом. Час коли новий склад комісії буде сформований у необхідному складі (не менше восьми членів) був невизначений, та, як відомо, тривав, аж до 09.12.2014 року, коли і було прийнято рішення про припинення повноважень попереднього складу комісії. А тому тільки з 09.12.2014 року вона втрачала би право на отримання службового житла.

Щодо спірних правовідносин про виселеня , то підлягає застосуванню тільки ст. 124 Житлового кодексу України, відповідно до якої робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією зобов`язані звільнити службове житло. Це єдина норма, яка об`єктивно, без підлаштувавання під обставини, дійсно регулює порядок припинення права користування службовим житлом. Але за приписами ст. 125 цього кодексу гарантовано неможливість виселення зіслужбового житла без надання іншого житлового приміщення пенсіонерів за віком.До цієї категорії відносяться відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

ВККС наводить відверто надумані підстави для того, щоб застосувати порядок виселення із квартири осіб, що вчинили неправомірні дії, санкцією для яких є саме виселення без надання іншого житлового приміщення, а тому, з огляду на недоведеність факту вчинення неправомірних дій, суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні позову про виселення.

Стосовно посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду, то остання зазначила, що право власника службового житла на звернення до суду із негаторним позовом не може бути обмежено жодним строком. Але в даній справі, питання застосування строків позовної давності не розглядалося, а тому посилання ВККС на позицію, висловлену Великою палатою, та що викладена в п.п. 87-92,96 постанови від 04.07.2018 року, жодним чином не впливають на оцінку аргументів суду першої інстанції.

При цьому зазначена постанова Великої Палати Верховного Суду дійсно має велике значення для розгляду цієї справи, так як в постанові проведено аналіз ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини щодо розгляду справ про виселення. В п.п. 58, 59 постанови від 04.07.2018 року Велика Палата зазначила: «58. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». 59. Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatismutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).»

Оцінка Європейським судом положень Конвенції та національного законодавства України у взаємозв`язку дає підстави дійти висновку, що право на житло є одним із найважливіших прав людини, що захищається Конвенцією та будь-яке втручання у це право з боку держави через її державні органи має відповідати критеріям визначеним в Конвенції - має ґрунтуватися на законі та бути необхідним для демократичного суспільства.

Жодний Закон не дозволяє державі в особі ВККС втручатися у право відповідачів на житло в контексті обставин справи.

При розгляді даної справи судом першої інстанції установлено, що розпорядженням № 134 від 18.03.2014 року Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, квартира АДРЕСА_2 включена до службової жилої площі і є державною власністю, право на яку відповідно до свідоцтва про право власності від 17.12.2014 року має Вища кваліфікаційна комісія суддів України.

Відповідно до п. 16 Положення про порядок надання службових приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення», службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації, у віданні якої ці приміщення знаходяться, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, на території якої знаходиться відповідне підприємство, установа, організація.

До осіб, яким може бути надано службові жилі приміщення, віднесені члени Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на час виконання ними службових обов`язків (п. 56 Переліку, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37, зі змінами та доповненнями).

Стаття 122 ЖК України визначає, що єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення визначає спеціальний ордер, який видає виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Наказом голови Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 04.04.2014 року №19 затверджено Положення про порядок надання на час виконання службових обов`язків службового житла членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та працівникам секретаріату. Цим Положенням визначені механізм та особливості надання службового житла на час виконання службових обов`язків членами Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та працівниками секретаріату.

ОСОБА_1 обрана членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України рішенням Х позачергового з`їзду суддів України від 16.09.2010 року та зарахована до штату Комісії з 01.01.2011 року наказом від 31.12.2010 року № 105/к.

10.09.2014 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до голови житлово-побутової комісії ВККС України про надання службового житла.

Розпорядженням № 494 від 01.10.2014 року Печерської районної у м. Києві державної адміністрації затверджено рішення керівництва ВККС України про надання службової двокімнатної квартири АДРЕСА_1 члену Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ОСОБА_1 на сім`ю з трьох осіб, а саме на неї, її чоловіка - ОСОБА_2 та дочки ОСОБА_3 ..

На підставі цього розпорядження 01.10.2014 року ОСОБА_1 виданий ордер №012871 на право зайняття службового жилого приміщення.

ОСОБА_1 з членами сім`ї була вселена на підставі вказаного ордеру та проживають в спірному житловому приміщенні.

09.12.2014 року Вищою кваліфікаційною комісією суддів України було прийнято наказ № 390 - к/тр «Про відрахування ОСОБА_1 із штату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України», тобто після прийняття розпорядження про надання службової квартири та видачі ордеру.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 264, 265 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду та зміст рішення суду.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визнання ордеру недійсним Вищої кваліфікаційної комісії України, суд виходив з того, що трудові відносини між ОСОБА_1 та Вищою кваліфікаційною комісією суддів України припинилися лише 09.12.2014 року, а відтак ордер на право зайняття службового жилого приміщення видано правомірно. Крім того, звертаючись із позовом про визнання ордеру недійсним, позивач не оспорив розпорядження Печерської районної у м. Києві державної адміністрації від 01.10.2014 року № 494, яке було підставою для видачі відповідачу ордеру на службове житло.

Обгрунтовуючи відмову в задоволенні вимоги Вищої кваліфікаційної комісії України про виселення позивача з членами її сім`ї зі спірного житла, суд зазначив, що дійсно законне право на зайняття службового житла припинене, оскільки відповідач на час розгляду справи не перебуває у трудових відносинах із ВККС України.Однак положення абзацу сьомого статті 125 ЖК гарантують неможливість виселення без надання іншого житлового приміщення осіб, які досягли пенсійного віку. ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, тому згідно з абз. 6 ст. 125 ЖК вона не може бути виселена без надання їй іншого жилого приміщення. Право ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як членів сім`ї відповідача на користування спірним житлом є похідним від права особи, якій видано ордер на службове житло, а оскільки підстав для визнання ордеру недійсним та виселення ОСОБА_1 суд не встановив, то підстав для виселення і інших відповідачів у суду немає.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що виселення відповідачів із службового житла, без надання іншого житлового приміщення не буде відповідати критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача та ОСОБА_1 ., обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, суд апеляційної інстанції уважає, що рішення суду не можна визнати законним та обґрунтованим з огляду на ст.ст. 264-265 ЦПК України.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є зокрема неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права ( ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції у повному обсязі з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог Вищої кваліфікаційної комісії України з наступних підстав.

08 квітня 2014 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні», що набрав чинності 11 квітня 2014 року.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні», з дня набрання чинності цим Законом повноваження членів Вищої ради юстиції, крім тих, які перебувають у цьому органі за посадою, та Вищої кваліфікаційної комісії суддів України припиняються. Цим же законом, частину першу статті 93-1 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» доповнено пунктом 8 такого змісту: «8) якщо законом передбачене таке припинення».

Зважаючи на вказану норму закону, повноваження члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ОСОБА_1 , яка була обрана членом указаного органу 16.09.2010 року та зарахована до штату Комісії з 01.01.2011 року , припинилися з дня набрання чинності Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні», тобто з 11.04.2014 року.

Відповідно до пункту 3 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» Вища рада юстиції та Вища кваліфікаційна комісія суддів України формуються відповідно до закону з урахуванням вимог, встановлених пунктом 4 цього розділу, у частині призначення членів Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України з`їздом суддів України. Окрім того, згідно із частиною шостою статті 93 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (із змінами, внесеними Законом України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні»), в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, до складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України не можуть бути призначені, зокрема, особи, які були членами Вищої кваліфікаційної комісії суддів України до набрання чинності Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні».

Враховуючи наведене, XII позачерговим з`їздом суддів України прийняті рішення від 25, 26 вересня 2014 року «Про призначення членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України», «Про обрання суддів на випадок вибуття одного або кількох членів зі складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України» та «Про визначення черговості включення до складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України суддів, обраних на випадок вибуття одного або кількох членів зі складу комісії, призначених за квотою з`їзду суддів України».

Проте, відповідач ОСОБА_1 , незважаючи на те, що повноваження членів Комісії припинено з 11.04.2014 року, що вона як член Комісії не зможе здійснювати службові обов`язки, що є єдиною підставою для отримання службового житла, і не буде призначена членом Комісії у майбутньому, звернулась 10 вересня 2014 року з заявою до Голови житлово-побутової комісії ВККС України про надання службового житла (т.1 а.с.13).

Розпорядженням № 494 від 01 жовтня 2014 року Печерської районної у м.Києві державної адміністрації затверджено рішення керівництва Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про надання службової двокімнатної квартири АДРЕСА_1 члену Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ОСОБА_1 на сім`ю із трьох чоловік: вона, чоловік ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_3 .. На підставі цього розпорядження 01 жовтня 2014 року відповідачу був виданий ордер №012871 на вселення ( т.1 а.с.9, 10).

Відповідно до ст. 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючи дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Оскільки ОСОБА_1 звернулася з заявою про надання їй службового житла 10 вересня 2014 року, фактично не маючи повноважень члена ВККС України та достовірно розуміючи, що не може бути обрана повторно, як особа, яка була членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України до набрання чинності Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні», наявні правові підстави для визнання ордеру недійсним на підставі ст. 59 ЖК України.

Посилання суду першої інстанції та ОСОБА_1 про те, що фактично вона була членом ВККС до 09.12.2014 року, дати постановлення наказу про її відрахування із штату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, а тому ордер на її вселення в службове приміщення виданий правомірно, на увагу не заслуговують, оскільки визнання ордеру в даному випадку пов`язується з тим, що ОСОБА_1 достовірно було відомо про припинення її повноважень як члена ВККС з 11.04.2014 року та достовірно було відомо, що повторно членом ВККС її не буде призначено, а буде призначено новий склад ВККС, що взагалі виключало вирішення питання про надання як ОСОБА_1 , так і будь-кому іншому із членів ВККС службового приміщення у період з 11.04.2014 року по 09.12.2014 року, унаслідок чого дії службових осіб ВККС при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а саме - рішення керівництва ВККС України про надання службової двокімнатної квартири АДРЕСА_1 члену Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ОСОБА_1 на сім`ю з трьох осіб, а саме на неї, її чоловіка - ОСОБА_2 та дочки ОСОБА_3 , було неправомірним.

Отже вселення ОСОБА_1 та членів її сім`ї в службову двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 відбулось без законних на те підстав, унаслідок чого ордер на жиле приміщення, виданий ОСОБА_1 підлягає визнанню недійсним.

При цьому та обставина, що законність розпорядження, на підставі якого було видано оспорюваний ордер, позивачем не оспорюється, як про це зазначив суд першої інстанції, на увагу не заслуговує, оскільки відповідно до ст. 59 ЖК України, у разі неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень, законодавець визначив визнання недійсним саме ордеру на жиле приміщення, а не розпорядження.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року по справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18) висловилась , що з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення.

Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» роз`яснено, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Згідно з ч. 1 ст. 264 ЦПК України, саме під час ухвалення рішення суд вирішує, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Установлено, що квартира АДРЕСА_1 з 17.12.2014 року належить на праві державної власності Вищій кваліфікаційній комісії суддів України, що підтверджується свідоцтвом про право власності та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( а.с. 6, 7 том 1).

Відповідно до ст. 326 ЦК України, у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 317,319 ЦК України).

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку,встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Негаторним є позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння (ст. 391 ЦК України) .

Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним. Для подання такого позову не вимагається, щоб перешкоди до здійснення права користування та розпорядження майном були результатом винних дій відповідача чи спричиняли позивачу збитки. Достатньо, щоб такі дії хоча б і не позбавляли власника володіння майном, але об`єктивно порушували його права і були протиправними. Як і віндикаційний, негаторний позов є речово-правовим і може застосовуватися лише у випадку відсутності між позивачем і відповідачем зобов`язальних відносин та бути поданим щодо індивідуально-визначеного майна.

Вища кваліфікаційна комісія України є власником квартири АДРЕСА_1 , відповідачі вселились у вказану квартиру без правових підстав, визначених чинним законодавством, про що вказано вище, проживаючи у вказаній квартирі перешкоджають власнику здійснювати права користування та розпорядження нею, унаслідок чого вимоги про їх виселення з указаної квартири, підлягають задоволенню без надання іншого житлового приміщення.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Як убачається із матеріалів справи, а саме - Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 на праві власності належить квартира, яка знаходиться у м. Донецьку, який відповідно до Розпорядження КМУ від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», є тимчасово окупованою територією ( а.с. 199 том 2).

Разом з тим, відповідно до Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 1/3 частини 4-х кімнатної квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 77,8 кв.м та житловою - 49,2 кв.м ( а.с. 200 том 2).

Маріуполь Донецької області є містом підконтрольним Україні.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 визнала наявність у неї на праві власності частки у вказаній квартирі, але вважає, що це не є підставою для її виселення зі спірної службової квартири без надання іншого житла, а проживати у належній їй квартирі у м. Маріуполь вона не має бажання.

З огляду на те, що ОСОБА_1 отримала ордер №012871 на право зайняття службового жилого приміщення з членами її сім`ї без законних підстав, має на праві власності житло, то суд апеляційної інстанції уважає, що її виселення та членів її сім`ї без надання іншого житла не є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Посилання ОСОБА_1 про те, що відповідно до ст. 125 ЖК України вона не може бути виселена без надання іншого житлового приміщення як особа, яка є особою пенсійного віку, на увагу не заслуговує, оскільки в даному випадку її виселення з членами сім`ї пов`язується з підстав незаконності надання їй службового приміщення. При цьому, навіть якщо б її виселення проводилось з підстав припинення її службових обов`язків, то і в цьому разі житло не надавалось би, оскільки ОСОБА_1 забезпечена житлом, про що наведено вище, але судом першої інстанції на вказане уваги не звернуто.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про незаконність та необґрунтованість рішення ухваленого по даній справі, унаслідок чого воно підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Позовні вимоги Вищої кваліфікаційної комісії суддів України задовольнити.

Визнати недійсним ордер на службове жиле приміщення від 01.10.2014 року №012871, виданий Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією на ім.»я ОСОБА_1 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: А. О. Чобіток

Судді: О. В. Немировська

Т. І. Ящук