КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/6341/2019
справа №376/393/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сквирського районного суду Київської області, ухваленого під головуванням судді Клочко В.М. 01 лютого 2019 року,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Сквирської районної державної адміністрації Київської області про стягнення невиплачених при звільненні грошових коштів та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

встановив:

В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення про стягнення заборгованості по виплаті компенсації та витрат на відрядження в сумі 1030 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з розрахунку 340,31 грн. за день.

Вимоги обґрунтовує тим, що з 16 лютого 2016 року по 12 грудня 2016 року тимчасово працював на посаді начальника Служби у справах дітей та сім`ї Сквирської районної державної адміністрації Київської області.

За час роботи на посаді перебував у відрядженнях, на які ним витрачено 1180 грн. власних коштів, а відшкодовано тільки 150 грн.

Посилаючись на викладене, просить стягнути не отримані при звільненні кошти та середній заробіток за час затримки у їх виплаті.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 01 лютого 2019 року у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В апеляційній скарзі посилається на те, що визначений ст.233 КЗпП України строк звернення до суду, який суд першої інстанції уважав пропущеним, не пропущено. Вказує, що про невиплату всіх сум йому стало відомо з листа відповідача від 07 грудня 2017 року. Зазначає, що рішення суду не містить мотивів стосовно порушення трудового законодавства. Посилається на безпідставність висновків суду про зловживанням ним своїми правами, що на момент звернення до суду не існувало заборгованості, оскільки такі дані не відповідають фактичним обставинам. Зазначає, що протягом розгляду справи на особисту банківську картку отримав кошти, проте у призначенні платежів період, за який проведено розрахунок, був зазначений той, у який він не працював, у зв`язку із чим убачає порушення. Окрім того, вважає, що відповідач без його згоди оприлюднив інформацію стосовно банківських карток, а відтак такі докази суперечать ст.78 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу Сквирська районна державна адміністрації Київської області зазначає, що розрахунок при звільненні з позивачем був проведений у день його звільнення, заборгованість за виплатами у зв`язку із відрядженням станом на дату подачі позову була погашена, окрім цього вказує, що ці суми не входять до структури заробітної плати. Щодо призначення платежу під час розрахунку за відрядженнями зазначає, що це не є помилкою.

В судовому засіданні позивач доводи апеляційної скарги підтримав, просив скаргу задовольнити.

Представники Сквирська районна державна адміністрації Київської області Літвінко А.О. та Буланова С.О. в судовому засіданні 06 червня 2019 року проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. В подальшому представники відповідача в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ст.372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до части 1 та 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_1 працював на посаді начальника у справах дітей сім`ї Сквирської районної державна адміністрація Київської області, призначений тимчасово на період перебування іншої особи у відпустці по догляду за дитиною відповідно до ст.11 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", ст.ст. 15, 25, 26 Закону України "Про державну службу" (Розпорядження №20-к від 16 лютого 2016 року).

Колегія суддів уважає за доцільне зазначити про таке.

Позивач звернувся із позовом до суду в лютому 2018 року в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 02 березня 2018 року у відкритті провадження відмовлено з посиланням на п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, оскільки спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 16 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 02 березня 2018 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 13 червня 2018 року у справі відкрито провадження.

Колегія суддів Київського апеляційного суду, вирішуючи спір, уважає, що правильним є його вирішення за правилами адміністративного судочинства, оскільки спір виник у сфері публічно-правових відносин, що пов`язаний із державною службою позивача.

Проте колегія ураховує висновок Апеляційного суду Київської області щодо розгляду цього спору за правилами цивільного судочинства, відтак з метою недопущення порушення гарантованого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про вирішення справи за правилами цивільного судочинства та не уважає доцільним скасування рішення суду із закриттям провадження у справі з цих підстав.

Установлено, що Розпорядженням голови Сквирської районної державна адміністрація Київської області від 12 грудня 2016 року №98-К ОСОБА_1 був звільнений із займаної посади відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України з виплатою заробітної плати, а саме: посадовий оклад, надбавки за ранг, надбавки за вислугу років, оплати додаткової відпустки у зв`язку з навчанням, грошову компенсацію за невикористанні дні щорічної та додаткової відпустки.

Згідно даних листа Сквирської районної державна адміністрація Київської області від 07 грудня 2017 року №06-44/3389 протягом 2016 року ОСОБА_1 перебував у відрядженнях, у зв`язку із відсутністю фінансування не було можливості компенсувати витрати за ці відрядження у розмірі 1180 грн., компенсовано тільки 150 грн.

Станом на 13 грудня 2016 року Сквирська районна державна адміністрація Київської області мала заборгованість перед ОСОБА_1 по витратах пов`язаних із відрядженням в сумі 1030 грн.

16 грудня 2017 року Сквирською районною державною адміністрацією Київської області на картковий рахунок ОСОБА_1 перераховано грошові кошти в сумі 370 грн., а 28 березня 2018 року в сумі 660 грн. Тобто на час вирішення справи заборгованість в сумі 1030 грн. була виплачена в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення ст.233 КЗпП України позивач звернувся до суду з позовом з пропуском тримісячного строку, оскільки заявлені вимоги не стосуються заробітної плати.

Висновки суду ґрунтуються на позиціях судової практики Верховного Суду України, викладених в ухвалах від 25 грудня 2008 року у справі №6-16282вов08 (ЄДРСРУ №2984580), від 04 лютого 2009 року у справі №6-17656св08 (ЄДРСРУ №3111400), постанові від 11 жовтня 2017 року по справі №311/136/16-ц (ЄДРСРУ №69649885).

Відповідно до ст.121 (гарантії і компенсації при службових відрядженнях) КЗпП України:

Працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями.

Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством.

За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада).

Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку.

Згідно із ч.1 ст.1 Закону України "Про оплату праці" заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, за яку трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

До структури заробітної плати, визначеної у ст.2 цього Закону, входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ч.3 ст.2 Закону України "Про оплату праці").

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції №1114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій і натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Отже, кошти на відрядження - це витрати понад заробітну плату, які отримує працівник від підприємства на якому працює та які необхідні для покриття поточних витрат у зв`язку із перебуванням у іншій місцевості, та ці кошти не входять до фонду оплати праці.

Окрім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не є заохочувальною або компенсаційною виплатою у розумінні ст.2 Закону України "Про оплату праці" та також не входить до структури заробітної плати, а за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця.

Зазначене дає підстави для висновку про те, що до вимог про стягнення витрат за відрядження та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні застосовується тримісячний строк з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права

Перевіряючи висновки суду щодо пропуску строків звернення до суду із цим позовом, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно частин 1 та 2 ст.233 КЗпП України:

Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже суд першої інстанції обґрунтовано застосував практику суду касаційної інстанції в частині того, що на вимоги позивача поширюється тримісячний строк звернення до суду.

Відповідно ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Строки звернення до суду встановлюються задля можливості без зволікань забезпечити можливість відновлення порушеного права, а так само стимулюють особу, чиї права були порушені, також не зволікати у питаннях захисту своїх прав, інакше вона несе ризик відмови у позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Аналіз ст.233 КЗпП України в частині застосування термінів "дізнався або повинен був дізнатися" дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, отже доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Зокрема, позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права, відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію можна було отримати раніше.

Про невиплату цих сум позивач повинен бути обізнаний при звільненні в грудні 2016 року під час проведення розрахунку.

Доводи апеляційної скарги про те, що про невиплату всіх сум позивачу стало відомо з листа відповідача від 07 грудня 2017 року, відхиляються колегією суддів, оскільки розрахунок з позивачем було проведено при звільненні на підставі Розпорядження №98-к від 02 грудня 2016 року, в якому визначено про виплату лише компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток.

Позивачем не доведено той факт, що він був позбавлений можливості дізнатися про порушення свого права, клопотань про поновлення строку звернення до суду ним не подавалось.

Одночасно колегія суддів зазначає, що виплата 16 грудня 2017 року та 28 березня 2018 року Сквирською районною державною адміністрацією Київської області належних позивачеві коштів не перериває перебіг позовної давності, оскільки за змістом ст.264 ЦК України переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Доводами апеляційної скарги такий висновок не спростовується.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач без згоди позивача оприлюднив інформацію стосовно банківських карток, а відтак такі докази суперечать ст.78 ЦПК України, є помилковими та відхиляються колегією суддів, оскільки відповідачем на підтвердження своїх заперечень надано відомості про проведені ним безготівкові зарахування на рахунок зарплати, належний позивачеві, що не дає підстав уважати такі докази одержаними з порушенням порядку, встановленого законом.

Колегія суддів погоджується з твердженням скаржника про помилковість висновку суду про зловживанням позивачем своїми правами, проте зазначене не призвело до неправильного вирішення справи.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду, колегією суддів не установлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Сквирського районного суду Київської області від 01 лютого 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 18 червня 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова