Справа № 303/5411/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 червня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :

судді-доповідача Готри Т.Ю.

суддів Собослоя Г.Г., Кондора Р.Ю.,

з участю секретаря судових засідань Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника військового прокурора Західного регіону України - Балан М. в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Державного підприємства Міністерства оборони України "Західвійськбуд" до ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л., про визнання недійсним договору купівлі-продажу, за апеляційною скаргою військового прокурора Західного регіону України Гальчинського С.О. на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 листопада 2018 року, повний текст складено 26.11.2018, ухвалене суддею Куцкір Ю.Ю.,

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року заступник військового прокурора Західного регіону України - Балан М. в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Державного підприємства Міністерства оборони України "Західвійськбуд" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л., про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11 грудня 2003 року.

Позов мотивував тим, що 11 грудня 2003 року між Державним підприємством Міністерства оборони України "Західвійськбуд" (далі ДП МОУ "Західвійськбуд") та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна - будівлі та споруди загальною площею 930 м.кв. (будівлі пилорами, загальною площею 282,10 кв.м., гаражів-майстерні, загальною площею 439,60 кв.м., розчинного вузла, загальною площею 208,30 кв.м.), що розташовані по АДРЕСА_1 , згідно з яким вказане державне підприємство продало ОСОБА_1 указане нерухоме майно, а останній перерахував цьому підприємству кошти відповідно до умов договору.

Однак зазначений договір підлягає визнанню недійсним, оскільки укладений з порушенням встановленого порядку відчуження нерухомого майна Міністерства оброни України, з огляду на наступне.

Відповідно до Статуту ДП МОУ "Західвійськбуд", затвердженого Міністерством оборони України 29.01.1998, зазначене підприємство засноване на майні Збройних Сил України, яке є загальнодержавною власністю.

Засновником підприємства є Міністерство оборони України - орган управління майном. Відчуження засобів виробництва, що є державною власністю і закріплені за підприємством, здійснюється за погодженням з органом управління майном у порядку, що встановлений законодавством.

Зважаючи на те, що підприємство засноване на загальнодержавній власності, органом управління якого являється Міністерство оборони України, основні засоби, закріплені за указаним підприємством, підлягають відчуженню у встановленому законодавством порядку щодо особливостей відчуження державного майна.

Відповідно до вимог ст.10 Закону України "Про підприємства в Україні" (чинної на час укладення спірного договору) відчуження від держави засобів виробництва, що є державною власністю і закріплені за державним підприємством, здійснюється виключно на конкурентних засадах (через біржі, за конкурсом, на аукціонах) у порядку, що визначається Фондом державного майна України.

Вимогами п.п. 1,4 Положення про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 30.04.1999 №1477, передбачалося, що відчуження майна державного підприємства, його структурного підрозділу, функції управління яким в установленому порядку передані державним органам приватизації, здійснюється безпосередньо підприємством після отримання погодження державного органу приватизації, який здійснює функції управління цим підприємством. У випадках і в порядку, встановлених законодавчими актами України, діяльність власника може бути обмежено чи припинено, або власника може бути зобов`язано допустити обмежене користування його майном іншими особами.

Аналогічні положення щодо відчуження державними підприємствами майнових об`єктів, що належать до основних фондів, за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, містяться і у статті 75 Господарського кодексу України.

Частина друга статті 33 Закону України "Про власність" передбачала, що державні органи, уповноважені управляти державним майном, вирішують питання створення підприємств і визначення цілей їх діяльності, реорганізації і ліквідації, здійснюють контроль за ефективністю використання і схоронністю довіреного їм державного майна та інші правомочності відповідно до законодавчих актів України.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України "Про власність" майно, що є державною власністю і закріплене за державним підприємством, належить йому на праві повного господарського відання, крім випадків, передбачених законодавством України. Здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать закону та цілям діяльності підприємства. До права повного господарського відання застосовуються правила про право власності, якщо інше не встановлено законодавчими актами України.

Однак, у порушення зазначених норм 11.12.2003 ДП МОУ "Західвійськбуд" на підставі бізнес-плану на 2003 рік, затвердженого начальником центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України 10.02.2003, але без відповідного дозволу органу управління майном, було відчужено об`єкти нерухомості - будівлі та споруди загальною площею 930 м.кв. (будівлі пилорами, загальною площею 282,10 кв.м., гаражів-майстерні, загальною площею 439,60 кв.м., розчинного вузла, загальною площею 208,30 кв.м.), що розташовані по АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_1

Бізнес-план підприємства не є дозволом на відчуження майна, він являється документом, що відображає докладне техніко-економічне обґрунтування комерційної діяльності підприємства, яке планується на відповідний період. Спочатку надається дозвіл на відчуження майна, а потім вносяться зміни до фінансового плану підприємства.

У зв`язку з цим, вчинення дій по відчуженню майна в іншому, ніж передбачено законодавством порядку, не може вважатись законним та породжувати правові наслідки.

Відповідно до статті 48 ЦК Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Посилаючись на наведені обставини, прокурор просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 11 грудня 2003 року, укладений між Державним підприємством Міністерства оборони України "Західвійськбу та ОСОБА_1 щодо відчуження нерухомого майна - будівлі та споруди загальною площею 930 м.кв. (будівлі пилорами, загальною площею 282,10 кв.м., гаражів-майстерні, загальною площею 439,60 кв.м., розчинного вузла, загальною площею 208,30 кв.м.), що розташовані по АДРЕСА_1 , та застосувати наслідки недійсності правочину.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 листопада 2018 року у задоволенні позову заступника військового прокурора Західного регіону України - Балан М. в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Державного підприємства Міністерства оборони України "Західвійськбуд" про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11 грудня 2003 року та застосування наслідків недійсності правочину - відмовлено.

В апеляційній скарзі військовий прокурор Західного регіону України Гальчинськй С. просив скасувати зазначене рішення суду першої інстанції, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов прокурора задовольнити. Вказував на те, що відмовляючи прокурору в задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності, судом не встановлено наявність порушення інтересів держави в особі МО України, ДП МО України «Західвійськбуд» при укладенні договору купівлі-продажу від 11.12.2003, а тому суд помилково відмовив у позові за спливом строку позовної давності. Також судом не враховано, що Міністерству оборони України про допущені порушення при укладенні спірного договору стало відомо лише у травні 2017 року, після отримання листа заступника військового прокурора Західного регіону України від 17.05.2017 №10/2/1-531 вих.17, а у подальшому з позовної заяви, з якою військовий прокурор в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та ДП МОУ «Західвійськбуд» звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 , а тому строк позовної давності ним не пропущено. Зазначав, що прокурором до суду було подано клопотання від 15.11.2018 про визнання поважними причини пропуску строку для звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі МО України, ДП МО України «Західвійськбуд» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11.12.2003. Однак зазначене клопотання судом залишено поза увагою. А тому вважає, що суд помилково дійшов висновку про відмову прокурору у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 просив залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення. Вказував на те, що у постанові Верховного Суду України від 25.03.2015 (справа №3-21гс15) міститься правовий висновок про те, що аналіз статей 261, 267 ЦК України, статті 29 ГПК України свідчить, що прокурор, який здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, не наділений повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду. А тому посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що ним до суду було подано клопотання від 15.11.2018 про визнання поважними причини пропуску строку для звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі МО України, ДП МО України «Західвійськбуд» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11.12.2003, яке судом залишено поза увагою, є безпідставним.

Вважає, що звернення прокурора із указаним позовом у 2017 році має ознаки зухвалого намагання рейдерського захоплення майна, яке ним було придбано у 2003 році, загальною площею 930,00 кв.м., а саме будівлі пилорами, загальною площею 282,10 кв.м., гаражів-майстерні, загальною площею 439,60 кв.м., розчинного вузла, загальною площею 208,30 кв.м., що розташовані по АДРЕСА_1 . За 14 років він повнстю перебудував це майно і на підставі рішення виконкому Мукачівської міської ради №296 від 27.11.2012 за ним було визнано право власності на новостворене майно : майновий комплекс, загальною площею 2 037,10 кв.м. На підставі зазначеного рішення він отримав Свідоцтво на право власності на нерухоме майно від 10.12.2012, яке зареєстроване за №736-ф в книзі 5-фіз КП «Мукачівське МБТІ та ЕО».

Також вказував, що МО України та ДП МО України «Західвійськбуд» могли та повинні були довідатися про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. А тому вважає, що відсутні передбачені законом підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Представник позивача військової прокуратури Західного регіону України - Гальчинський С.О. у судовому апеляційну скаргу підтримав та просив суд задовольнити її з підстав наведених у скарзі.

Представник позивача Міністерства оборони України - Попович Ю.І. та представник позивача Державного підприємства Міністерства оборони України "Західвійськбуд" - Браславський І.Л. у судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу підтримали.

Представники відповідача - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнали, просили таку залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Приписами пункту 9 ч.1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України установлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частинами 1 і 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що 11 грудня 2003 року між ДП МОУ "Західвійськбуд" та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна - будівлі та споруди загальною площею 930,00 м.кв., що розташовані по АДРЕСА_1 , згідно з яким вказане державне підприємство продало ОСОБА_1 нерухоме майно (розчинний вузол, загальною площею 208,30 кв.м., пилораму, загальною площею 282,10 кв.м., гараж-майстерню, загальною площею 439,60 кв.м.), а останній перерахував йому кошти відповідно до умов договору. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л. та зареєстрований в реєстрі за №4539 (т.1 а.с.14-16).

Згідно з витягом з рішення №296 від 27.11.2012 року виконавчого комітету Мукачівської міської ради "Про оформлення прав власності", виконавчим комітетом міської ради вирішено оформити право приватної власності на майновий комплекс по АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці згідно фактичного користування площею 14 868 м.кв., а саме: побутова будівля літ. А-А', столова літ. Б-Б', адмінбудівля літ. В, гараж літ. Д, вбиральня літ. Е, навіс літ. З, вбиральня літ. К, мангал літ. Л, навіс літ. М, навіс літ. Н, мангал літ. О, навіс літ. П, навіс літ. Р, навіс літ. С, навіс літ. Т, вольєр літ. д оформити на праві приватної власності за ОСОБА_1 (т.1 а.с.213).

На зазначене майно, загальною площею 2037,10 кв.м., ОСОБА_1 видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 10.12.2012 року, згідно з яким це майно належить йому в цілому на праві приватної власності (т.1 а.с.214).

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав №36635762 від 10.12.2012 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить майновий комплекс, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.215-216).

У листі №142-вих. від 24.10.2018 року директора КП "Мукачівське МБТІ та ЕО" ОСОБА_3 роз`яснено, що придбане у 2003 році майно складалося з будівлі розчинного вузла літ. А площею 208,30 кв.м., будівлі пилорами літ. Б площею 282,10 кв.м. та будівлі гаражу-майстерні літ. В площею 439,60 кв.м.. Після проведення перепланування в 2012-2014 роках будівлю літ. А-А'-А" переобладнано під кафе-бар площею 532,70 кв.м., будівлю літ. Б-Б' переобладнано під ресторан площею 586,10 кв.м., частину будівлі літ. В переобладнано під адмінбудівлю площею 475,30 кв.м., а іншу частину переобладнано під гараж літ. В' площею 195,10 кв.м.. Крім того встановлено металевий ангар площею 291,50 кв.м., мангал літ. Л та літ. О, навіси літ. Ж та літ. У, вольєр літ. д, літні тераси літ. З та літ. М альтанки літ. С, літ. Р, літ. П, літ. Н та літ. Т., споруди №1 (металеві ворота) та огорожа (бетонні плити), мощення №I-II (бетонні плити та бетонна плитка), побудовано будівлю прохідної літ. Д площею 5,90 кв.м., вбиральні літ. К та літ. Е (т.2 а.с.57).

Отже з наведеного слідує, що придбаного відповідачем ОСОБА_1 у 2003 році майна (загальною площею 930,00 кв.м.), на даний час не існує, оскільки з моменту його придбання і до цього часу за 14 років відповідач повністю перебудував це майно і створив нове (загальною пощею 2037,10 кв.м.), що стверджується наведеними вище доказами, які є належними і допустими на підтвердження зазначеної обставини.

У позовній заяві прокурор просив визнати недійсним спірний договір купівлі-продажу майна від 11.12.2003 та застосувати наслідки недійсності правочину, посилаючись на те, що цей договір було укладено з порушенням встановленого порядку відчуження нерухомого майна, а саме без відповідного дозволу органу управління майном - Міністерства оборони України.

Відмовляючи прокурору у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із зазначеним позовом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до Статуту ДП МОУ "Західвійськбуд", затвердженого Міністерством оборони України 29.01.1998, зазначене підприємство засноване на майні Збройних Сил України, яке є загальнодержавною власністю. Засновником підприємства - є Міністерство оборони України, надалі - орган управління майном або засновник.

Згідно з пунктом 3.1. Статуту підприємство є юридичною особою. Права і обов`язки юридичної особи підприємство набуває з дня його державної реєстрації. Підприємство не має у своєму складі інших юридичних осіб.

Відповідно до пункту 4.2. Статуту майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та цьому Статуту.

Згідно з пунктом 4.4 Статуту відчуження засобів виробництва, що є державною власністю і закріплені за підприємством, здійснюється за погодженням з Органом управління майном у порядку, що встановлений чинним законодавством. Одержані в результаті відчуження зазначеного майна кошти спрямовуються виключно на інвестиції підприємства і є державною власністю.

Вимогами пунктів 1,4 Положення про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 30.04.1999 №1477, передбачалося, що відчуження майна державного підприємства, його структурного підрозділу, функції управління яким в установленому порядку передані державним органам приватизації, здійснюється безпосередньо підприємством після отримання погодження державного органу приватизації, який здійснює функції управління цим підприємством. У випадках і в порядку, встановлених законодавчими актами України, діяльність власника може бути обмежено чи припинено, або власника може бути зобов`язано допустити обмежене користування його майном іншими особами.

Аналогічні положення щодо відчуження державними підприємствами майнових об`єктів, що належать до основних фондів, за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, містяться і у статті 75 Господарського кодексу України.

Частина друга статті 33 Закону України "Про власність" передбачала, що державні органи, уповноважені управляти державним майном, вирішують питання створення підприємств і визначення цілей їх діяльності, реорганізації і ліквідації, здійснюють контроль за ефективністю використання і схоронністю довіреного їм державного майна та інші правомочності відповідно до законодавчих актів України.

Пунктом 6.1.4 Статуту ДП МО України «Західвійськбуд» також встановлено, що орган управління майном - Міністерство оборони України - здійснює контроль за ефективністю використання, збереження закріпленого за підприємством державного майна.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України "Про власність" майно, що є державною власністю і закріплене за державним підприємством, належить йому на праві повного господарського відання, крім випадків, передбачених законодавством України. Здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать закону та цілям діяльності підприємства. До права повного господарського відання застосовуються правила про право власності, якщо інше не встановлено законодавчими актами України.

Судом установлено, що ДП МОУ "Західвійськбуд" 11.12.2003 відчужило об`єкти нерухомості - будівлі та споруди загальною площею 930 м.кв. (будівлі пилорами, загальною площею 282,10 кв.м., гаражів-майстерні, загальною площею 439,60 кв.м., розчинного вузла, загальною площею 208,30 кв.м.), що розташовані по АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_1 , який згідно з п.2.1 договору купівлі-продажу зобов`язаний був внести 33 368,80 грн, в тому числі ПДВ в розмірі 5 544,80 грн, на протязі 7 днів з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Цей договір був посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л. 11.12.2003, та зареєстрований в реєстрі за №4539. Відповідно до п.2.2 договору розрахунки за придбання будівлі здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахування вищезазначеної суми з свого рахунку на рахунок продавця.

Відчуження указаного майна зазначеним підприємством було здійснено на виконання бізнес-плану на 2003 рік, затвердженого начальником центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України 10.02.2003, яким передбачалося завершити формування організаційно-штатної структури ДП МО України «Західвійськбуд», яка забезпечила б виживання на ринку капітального будівництва; повністю ліквідувати заборгованість із депонованої зарплати минулих років; повністю погасити заборгованість минулих років з платежами у бюджет та у державні фонди (податки); погасити дебіторську заборгованість; погасити кредиторську заборгованість; при умові недопущення виникнення нових боргових зобов`язань, зберегти структуру, яка в разі необхідності здатна наростити потужності та обсяги діяльності. А тому відчуживши відповідачу ОСОБА_1 за спірним договором нерухоме майно, зазначене підприємство отримало грошові кошти на виконання програм, передбачених бізнес-планом.

Відповідно до п.3.7 Статуту ДП МО України «Західвійськбуд» - підприємство має право укладати угоди, набувати майнові та особисті немайнові права, нести обов`язки, бути позивачем або відповідачем у суді, арбітражному суді та третейському суді.

Згідно з п.6.1 зазначеного Статуту - функції по управлінню майном, що є загальнодержавною власністю, здійснює орган управління майном. Зазначений орган, відповідно до покадених на нього повноважень, здійснює контроль за ефективністю використання, збереженням закріпленого за підприємством державного майна.

Управління підприємством здійснює його керівник, який згідно з п.6.2 Статуту самостійно визначає структуру управління і вирішує питання діяльності підприємства, за винятком тих, що віднесені Статутом до компетенції органу правління майном та інших органів управління даного підприємства (п.6.3 Статуту).

Керівник підприємства несе повну відповідальність за стан та діяльність підприємства; діє без довіреності від імені підприємства, розпоряджається коштами та майном підприємства відповідно до чинного законодавства та Статуту підприємства, укладає договори, несе відповідальність за формування та виконання фінансових планів (п.6.3 Статуту).

Згідно з листом №303/1/6/558 від 14.06.2017 року заступника начальника Головного квартирно-експлуатаційного управліня Збройних Сил України - інформація та документи щодо надання дозволу Міністерства оборони України на відчуження нерухомого майна ДП МОУ "Західвійськбуд", яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та укладення договору купівлі-продажу від 11.12.2003 року між ДП «Західвійськбуд» та ОСОБА_1 , у Головному квартирно-експлуатаційному управлінні Збройних Сил України відсутні. А також відсутній дозвіл Міністерства оборони Ураїни на відчуження зазначеного вище майна (т.1 а.с.82).

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України (2004 року, в редакції чинній на час звернення до суду із зазначеним позовом) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності . Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з статтею 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Судом першої інстанції установлено, що відносини між сторонами виникли під час дії Цивільного кодексу Української РСР ( 1963 року).

При розгляді справ про визнання правочинів недійсними, суди залежно від предмета і підстави позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи (п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства, має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину (п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Відповідно до частин першої та другої статті 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Згідно з частинами першою та другою статті 48 ЦК Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Судом установлено, що інформація та документи щодо надання дозволу Міністерства оборони України на відчуження нерухомого майна ДП МОУ "Західвійськбуд", яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та укладення договору купівлі-продажу від 11.12.2003 року між ДП «Західвійськбуд» та ОСОБА_1 , у Головному квартирно-експлуатаційному управлінні Збройних Сил України відсутні, а також відсутній дозвіл Міністерства оборони Ураїни на відчуження цього майна, що вказує на укладення спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна з порушенням вимог, встановлених пунктами 1,4 Положення про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 30.04.1999 №1477, якими передбачалося, що відчуження майна державного підприємства, його структурного підрозділу, функції управління яким в установленому порядку передані державним органам приватизації, здійснюється безпосередньо підприємством після отримання погодження державного органу приватизації, який здійснює функції управління цим підприємством, а також статті 75 Господарського кодексу України, якою передбачено, що відчуження державними підприємствами майнових об`єктів, що належать до основних фондів, здійснюється лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить.

Також судом установлено, що спірний договір сторонами було укладено 11 грудня 2003 року, а прокурор в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та ДП МО України «Західвійськбуд» до суду звернувся у вересні 2017 року.

Відповідно до ч.1 ст.71 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно ч.6 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність, згідно з статтею 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частині третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судового рішення. Відповідач ОСОБА_1 заявив про застосування позовної давності до спірних правовідносин та просив відмовити у позові за спливом строку позовної давності.

Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5 ст.267 ЦК України).

Судом установлено, що ДП МОУ «Західвійськбуд» було стороною спірного договору купівлі-продажу від 11.12.2003, а тому мало право його оскаржити у строк до 11.12.2006, але цей строк пропустило і поновити його не просило.

У матеріалах справи міститься клопотання прокурора про поновлення строку позовної давності.

Однак, у постанові Верховного Суду України від 25.03.2015 (справа №3-21гс15) міститься правовий висновок про те, що аналіз статей 261, 267 ЦК України, статті 29 ГПК України свідчить, що прокурор, який здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, не наділений повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду. А тому посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що ним до суду було подано клопотання від 15.11.2018 про визнання поважними причини пропуску строку для звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі МО України, ДП МО України «Західвійськбуд» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11.12.2003, яке судом залишено поза увагою, не заслуговують на увагу, оскільки прокурор не наділений повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності - за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої він звертається до суду.

У постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 (справа №6-2469цс16) щодо застосування строків позовної давності, суд дійшов наступного висновку.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 статті 32 Конвеннції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за тзаявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії».

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Зважаючи на те, що Міністерство оборони України в силу вимог чинного законодавства (ч.2 ст.33 Закону Україи «Про власність») та Статуту ДП МО України «Західвійськбуд» зобов`язано було здійснювати контроль за ефективністю використання, збереженням закріпленого за цим підприємством державного майна (пункт 6.1.4 Статуту), оскільки функції по управлінню майном, що є загальнодержавною власністю, згідно п.5.1 Статуту, здійснює орган управління майном, яким є - Міністерство оборони України, а тому Міністерство Оборони України могло та повинно було довідатися про стан своїх майнових прав. У зв`язку з цим доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Встановивши, що позов прокурором в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та ДП МО України «Західвійськбуд» до суду подано з пропуском строку позовної давності, який ні Міністерство оборони України ні ДП МО України «Західвійськбуд» поновити не просили, та встановивши порушення майнових прав позивача спірним договором купівлі-продажу від 11.12.2003, укладеного з порушенням вимог закону, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за спливом строку позовної давності.

З огляду на наведене, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до ст.375 ЦПК України підлягає задишенню без змін, а апеляційна скарга військового прокурора без задоволення.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу військового прокурора Західного регіону України Гальчинського С.О. - залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 червня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: