Справа № 409/319/18
Провадження № 22-ц/810/445/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 січня 2019 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Коротенка Є.В., Луганської В.М.,

за участю секретаря судового засідання Перишкіна Т.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Служба у справах дітей Лисичанської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 22 жовтня 2018 року, ухвалене у складі судді Максименко О.Ю. в смт. Білокуракине Луганської області, повний текст рішення складено 29 жовтня 2018 року,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, третя особа - Служба у справах дітей Лисичанської міської ради,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, в обґрунтування якого вказала, що відповідач по справі є батьком дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 15 січня 2015 року шлюб між сторонами розірвано. Дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на повному її утриманні. Відповідач життям та здоров'ям дитини не цікавиться, участі у вихованні доньки не приймає, матеріально не допомагає, проживає окремо. З відповідача стягнуто аліменти на утримання доньки, починаючи з 26 листопада 2014 року. Заборгованість відповідача по сплаті аліментів за період з 16 грудня 2014 року по 27 листопада 2017 року складає 37570,64 грн.

В уточненій позовній заяві позивач просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та стягнути з відповідача судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 22 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовлено за необґрунтованістю.

Суд першої інстанції обґрунтував рішення тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, як це передбачено ст. 81 ЦПК України і є процесуальним обов'язком, ухилення відповідача від участі у вихованні малолітньої дитини доньки ОСОБА_3, що давало б підстави для можливості застосування до нього такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 22 жовтня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_1 вказує на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх прямих батьківських обов'язків, яке полягає в його умисній байдужості до життя та здоров'я дитини, її розвитку, не приймає участі у вихованні доньки, нехтує своїми правами на спілкування з дитиною, чим заподіює негативний психічний вплив на розвиток дитини.

Також, позивач посилається на те, що відповідач матеріально не утримує їхню дитину, має заборгованість зі сплати аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3. Крім того, відповідач не надає згоди на оформлення закордонного паспорту дитини, чим також порушує її права.

Додатково позивач зазначає, що суд першої інстанції помилково послався лише на пункт 3 частини 1 статті 164 СК України, та вважає, що в даному випадку слід керуватися пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року відповідачу роз'яснювалося право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі, проте від ОСОБА_2 не надійшло відзиву на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце повідомлений належним чином і в установленому законом порядку.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи заочне рішення суд першої інстанції виходив з того, що ним були встановлені обставини про те, що батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_2 та ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого 27 серпня 2013 року виконкомом Ювілейної селищної ради Артемівського району Луганська.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 15 січня 2015 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, зареєстрований 08 лютого 2013 року Артемівським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції, актовий запис № 43, було розірвано.

Згідно виконавчого листа, виданого Лисичанським міським судом Луганської області 16 грудня 2014 року по цивільній справі № 415/4442/14-ц (провадження №2/415/1826/14) з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 всіх видів його доходів щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 листопада 2014 року і до повноліття дитини.

Малолітня ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом з матір'ю ОСОБА_4, батько дитини - ОСОБА_2 з сім'єю не проживає, що підтверджується актом обстеження умов проживання дитини від 12 грудня 2017 року, складеного службою у справах дітей Лисичанської міської ради,

Згідно довідки № 20 від 30 листопада 2017 року та педагогічної характеристики, наданих КЗ "Лисичанський дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 10 "Малятко", ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, відвідувала ясла-садок №10 "Малятко" з 19.09.2016 року по 31.08.2017 року. Дитину приводила мати, бабуся, дідусь, які цікавилися успіхами дитини та приймали участь у справах дитячого садка. Батько дитини участі у вихованні дитини не приймає.

Відповідно до довідки № 114 від 06 листопада 2017 року, наданої КЗ "Лисичанський дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 13 "Ромашка", ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, відвідує ясла-садок № 13 "Ромашка" з вересня 2017 року. Вихованням дитини опікується мати. За період перебування дитини в закладі батько дитини ОСОБА_2 жодного разу не приймав участі у вихованні та розвитку дитини.

Згідно довідки - розрахунку заборгованості по аліментам, виданої Луганським міським ВДВС ГТУЮ у Луганській області 04.11.2017 року, заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів за період з 16.12.2014 року по 27.112017 року становить 37570,64 грн.

Відповідно до копій квитанцій ОСОБА_2 сплачував ОСОБА_4 грошові кошти - аліменти на ОСОБА_3 в період з липня 2015 року по вересень 2017 року.

У висновку органу опіки та піклування Лисичанської міської ради від 27 вересня 2018 року зазначено, що ОСОБА_2 не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідною матеріальною допомогою, харчуванням, не спілкується з донькою, не відвідує вдома та в навчальному закладі. ОСОБА_2 не виконає свої батьківські обов'язки без поважних причин, в зв'язку з чим рада опіки та піклування вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_3.

Також суд виходив з того, що в матеріалах справи відсутні дані про обставини, які б свідчили про винну поведінку відповідача щодо доньки ОСОБА_3, або дані про те, що до нього раніше застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини. Згідно висновку органу опіки та піклування Лисичанської міської ради, на засіданні комісії з питань захисту прав дитини відповідач присутнім не був. Позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження факту ухилення відповідача від своїх батьківських обов'язків у відношенні дитини. Крім того, відповідач частково сплачував аліментні платежі на дитину та надавав нотаріально посвідчені заяви (згоди) на виїзд дитини за межі України, що свідчить про те, що він приймає участь у житті дитини.

Судом не взято до уваги висновок органу опіки та піклування Лисичанської міської ради, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно його доньки, оскільки такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов'язковим для суду.

З урахуванням зазначених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, як це передбачено ст. 81 ЦПК України і є процесуальним обов'язком, ухилення відповідача від участі у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3, що давало б підстави для можливості застосування до нього такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає, що рішення суд відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, врахувавши статтю 9 Конвенції про права дитини та статтю 164 СК України, обґрунтовано виходив із того, що позивач не надав належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню малолітньої дитини, а позбавлення його батьківських прав є крайнім заходом впливу.

Як вбачається із тексту позовної заяви, ОСОБА_4 звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 підставою позбавлення батьківських прав відповідача зазначила його ухилення від виконання обов'язків з виховання дитини.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу Українимати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з п.п. 15, 16 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (зі змінами) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками

Слід розуміти, що поняття ухилення від виконання обов'язку і невиконання обов'язку не є тотожними. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони свідомо не піклуються про розвиток дитини, хоча мають реальну можливість для цього.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Проте, позивачем у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України не надано належних, достатніх і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків без поважних причин, не встановлено винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання доньки і свідомого нехтування ним своїми обов'язками, хоча це є його процесуальним обов'язком.

Згідно ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування Лисичанської міської ради від 27 вересня 2018 року про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача щодо доньки, оскільки він є непереконливим, в цілому ґрунтується на констатації факту відсутності спілкування батька з дитиною та не враховує об'єктивні для відповідача фактори, які ускладнюють його безпосередню участь у вихованні доньки, зокрема проживання дитини та батька в різних містах країни. Батько проживає в м. Луганську на окупованій території України. При цьому, посилаючись у висновку на те, що батько не виконує свої батьківські обов'язки без поважних причин, орган опіки та піклування не з'ясував дані про особу відповідача, умови та спосіб його життя. Отже, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків. Із зазначеного висновку вбачається, що він зроблений без спілкування з батьком дитини.

У висновку органу опіки та піклування Лисичанської міської ради від 27 вересня 2018 року зазначено про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої дитини ОСОБА_3. Разом з тим, із зазначеного висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав відповідача сприятиме захисту інтересів дитини.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що висновок органу опіки та піклування Лисичанської міської ради від 27 вересня 2018 року про визнання доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої дитини ОСОБА_3 є недостатньо обґрунтованим та під час його складання не в повній мірі враховано обставини, які мають суттєве значення.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач на неодноразові прохання позивача не надає згоди на перереєстрацію його дитини за новою адресою, не надає згоди на оформлення закордонного паспорту дитини та дозволу на виїзд дитини за межі України починаючи з 2016 року не заслуговують на увагу, оскільки на підтвердження зазначених обставин позивачем у відповідності до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, що є обов'язком позивача.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що ненадання відповідачем дозволу на зміну місця реєстрації дитини позбавляє позивача права на отримання субсидії за адресою: АДРЕСА_1, та інших осіб на отримання субсидії за місцем реєстрації дитини є безпідставними, оскільки предметом позову є вимога про позбавлення батьківських прав, а вказані обставини не входять до предмету доказування та не були предметом розгляду справи. Не були предметом розгляду і обставини щодо вибору позивачем закладу освіти для дитини.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не приймає участі у вихованні доньки та не цікавиться станом здоров'я своєї дитини, що підтверджується довідкою КУ «ЦПМСД № 1 м. Лисичанськ» від 06.11.2018 року № 73, довідкою КЗ ЛДНЗ від 30 листопада 2017 року № 10, довідкою КЗ ЛДНЗ № 13 «Ромашка» від 06 листопада 2017 року також не заслуговує на увагу, оскільки не свідчить про винну поведінку відповідача щодо ухилення від виховання доньки і свідомого нехтування ним своїми обов'язками, оскільки позивач з донькою та відповідач мешкають в різних містах, про що також зазначає позивач в апеляційній скарзі, а саме відповідач проживає на окупованій території України, що є об'єктивною обставиною реальної неможливості відповідача відвідувати доньку, навчальний заклад, який вона відвідує так як це потрібно і необхідно.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Також не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідач має заборгованість по сплаті аліментів, матеріально не утримує дитину, оскільки судом першої інстанції встановлено, що відповідач сплачував позивачу грошові кошти - аліменти на ОСОБА_3 в період з липня 2015 року по вересень 2017 року. Також, із копій виписок із медичної картки ОСОБА_2 вбачається, що останній тривалий час був непрацездатний та потребував лікування.

Крім того, заборгованість відповідача по сплаті аліментів сама по собі не є тими виключними обставинами, які можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав відповідача.

З доводами апеляційної скарги про те, що в діях відповідача є прямий умисел стосовно неприйняття участі в розвитку дитини, ОСОБА_2 нехтує своїми правами на спілкування з дитиною, чим заподіює умисний негативний психічний вплив на розвиток дитини та її самоусвідомлення, погодитися не можна, як не можна визнати й доведеним факт ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх обов'язків по відношенню до доньки ОСОБА_3, оскільки обставини, на які посилається позивач як на підставу заявленого позову, а саме невиконання батьком батьківських обов'язків, не знайшли свого беззаперечного доведення, виняткових обставин для задоволення позову суду не наведено, позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків без поважних причин, не встановлено винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання доньки і свідомого нехтування ним своїми обов'язками.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково послався лише на пункт 3 частини 1 статті 164 СК України, та вважає, що в даному випадку слід керуватися пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України, є помилковими, оскільки із змісту оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції вбачається, що суд, посилаючись на статтю 164 СК України, відмовив у задоволенні позову з тих підстав, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження факту ухилення відповідача від своїх батьківських обов'язків у відношенні до дитини.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі та матеріали справи у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав, оскільки позивачем не надані безспірні та достатні докази винної поведінки та свідомого нехтування батьківськими обов'язками відповідачем, які б свідчили про ухилення від виховання доньки, і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, тому позбавлення батьківських прав не буде відповідати меті цього заходу: захист інтересів дитини та стимулювання батька до належного виконання своїх обов'язків.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 22 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 січня 2019 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Є.В.Коротенко

В.М. Луганська