Справа 688/156/19
№ 2/688/259/19
Рішення

Іменем України

11 червня 2019 року м. Шепетівка

Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді Березюка О.Г.,

з участю секретарів Антонюк І.І., Гошовської О.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Сложинського В.Л.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Шепетівка за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Редакція газети «Зоря Надгориння», ОСОБА_2 про захист особистих немайнових прав та стягнення моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «Редакція газети «Зоря Надгориння», ОСОБА_2 про захист особистих немайнових прав та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову вказав, що 25 жовтня 2018 року газета «Зоря Надгориння» опублікувала звіт про засідання чергової сесії районної ради за підписом ОСОБА_2 , де грубо спотворено події, які відбувались під час засідання районної ради. В статті стверджується про те, що «...після того, як депутати в своїй більшості не підтримали багато чого із сказаного ОСОБА_3 , він, а за ним і його колега по фракції ОСОБА_1 залишили сесійний зал. Після цього відсутність належної кількості депутатів унеможливлювала успішне завершення сесії». Вважає, що розповсюджена газетою інформація є недостовірною та перекрученою, її поширення ганьбить його честь і гідність, та ділову репутацію як депутата районної ради семи скликань, члена президії районної ради, керівника депутатської фракції, та голови районної партійної організації «Відродження». Автор статті, викривляючи ситуацію, що відбулась на сесії, демонструє неповагу як до його гідності так і до виборців, яких він представляє в районній раді. ОСОБА_2 в статті наголосив, що через відсутність позивача на сесії спеціалісти центру інклюзивної освіти не змогли б приступити до роботи, що могло стало причиною того, що люди залишилися б без зарплати. Крім того, ОСОБА_2 в статті також наголосив, що через позивача по справі 37 жителів району і їх сім`ї, могли не отримати матеріальну допомогу, яку районна рада надає важкохворим людям. Однак, ні відсутність позивача, а також відсутність ОСОБА_3 не впливала на можливість прийняття рішень, які приймаються більшістю від загального складу ради, крім випадків, передбачених ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні». В залі ради були присутні без позивача 18 депутатів, що є більше половини від загального складу ради, який становить 34 депутати. Отже, можливість прийняття рішень була. Позивач по поважній причині з питань його виробничої діяльності, про що можуть засвідчити працівники сектору ЖКГ райдержадміністрації. Підтвердженням наведених фактів є відеозапис засідання районної ради, який ведеться працівниками апарату ради. Крім нього та ОСОБА_3 сесійну залу залишили ще 4 депутати, зокрема, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 Однак, ОСОБА_2 цього в статті не зазначив. Із викладеного в даній статті ОСОБА_2 можна зробити висновок, що ніби-то ОСОБА_1 продемонстрував солідарність із своїм колегою по фракції ОСОБА_3 і демонстративно покинув засідання. Саме так і зрозуміли багато його колег, друзів, знайомих, та виборців, які засуджували його дії. Вважає, що така недостовірна і спотворена інформація підірвала репутацію в очах виборців як позивача, так і депутатської фракції та політичної сили в цілому, яку він із ОСОБА_3 представляємо в районній раді. Підтасування і перекручення фактів ОСОБА_2 , на думку позивача, є штучно сфабрикованими, оскільки він є також депутатом районної ради, але від іншої політичної сили, і є прямим конкурентом. Тому, з врахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить визнати недостовірною і перекрученою, поширену газетою «Зоря Надгориння» № 43 від 25 жовтня 2018 року інформацію, що не відповідає дійсності, порушує права та принижує честь, гідність та зобов`язати приватне підприємство «Заря Надгориння» та заступника редактора ОСОБА_2 опублікувати спростування із визнанням помилок та вибаченням перед позивачем та стягнути з відповідачів на користь позивача моральну шкоду з кожного по 10 тисяч гривень.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позовній заяві. Суду пояснив, що недостовірна і спотворена інформація полягає в тому, що відповідачами невірно зазначено послідовність залишення сесійної зали депутатами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , їх відсутність давала можливість прийняття рішень, оскільки кворум депутатів в кількості 18 чоловік був наявний і не було потреби викликати додатково депутатів районної ради, кількість питань порядку денного, які залишились нерозглянутими на час відсутності позивача, була більшою, а ніж зазначено у статті. Поява статті з перекрученим викладенням подій підірвала його репутацію в очах виборців, так і репутацію його депутатської фракції та політичної сили в цілому, яку він представляє в районній раді, а також негативно вплинула на його самопочуття і здоров`я. Підтвердив, що коли залишав сесійну залу, мав намір повернутися, однак через зайнятість у власних справах на завершення сесії не з`явився.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, суду пояснив, що являється депутатом Ізяславської районної ради і був присутній на сесії ради, яка відбулась 18 жовтня 2018 року. Зазначив, що обстановка на сесії, після залишення зали ОСОБА_1 та ОСОБА_3 була напружена, сесія була під загрозою зриву, у зв`язку з чим оголошувалась перерва для виклику інших депутатів. Напруження викликало те, що серед невирішених питань залишились питання надання матеріальної допомоги мешканцям району та затвердження графіку роботи комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Ізяславської РДА. З появою депутата ОСОБА_9 зазначені питання були проголосовані і прийняті. Про обстановку, яка панувала на сесії ради, він описав у статті в газеті «Зоря Надгориння» за №43 від 25 жовтня 2018 року, в якій виловив власні оціночні судження подій під час можливого зриву сесії ради та прийнятті важливих рішень для мешканців району. Також зазначив, що про черговість залишення сесійної зали депутатами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 була внесена поправка, яка опублікована в наступному номері газети «Зоря Надгориння» за №44 від 01 листопада 2018 року. В задоволенні позову ОСОБА_1 просив відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_20 заперечив проти задоволення позовних вимог, суду пояснив, що ОСОБА_2 у написаній ним статті висловлював власну думку щодо подій, які мали місце під час проведення сесії Ізяславської районної ради 18 жовтня 2018 року, висловлював оціночні судження і не мав на меті образити позивача. Зазначив, що стаття ОСОБА_2 не являється звітом ради з прийнятих на сесії питань, а інформаційною статтею про події, які розгортались під час сесії. Вважає, що стаття не містить відомостей, які ганьблять гідність, честь чи ділову репутацію ОСОБА_1 , у зв`язку з чим у задоволенні позову просив відмовити.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 жовтня 2018 року відбулась тридцять дев`ята сесія Ізяславської районної ради сьомого скликання в порядку денного якої серед інших питань значились питання затвердження графіку роботи комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Ізяславської районної ради Хмельницької області та надання матеріальної допомоги. На сесії присутні 24 депутата із 34, серед яких були ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 показали, що під час сесії ситуація була емоційно напружена, а після залишення зали спочатку депутатом ОСОБА_1, а згодом депутатом ОСОБА_3 , ситуація загострилась, оскільки сесія була під загрозою зриву. Відсутність вказаних депутатів викликало обурення в присутніх, оскільки через малу кількість депутатів соціальні питання порядку денного могли бути не проголосовані. Для можливості завершення сесії був викликаний депутат ОСОБА_14 , і питання затвердження графіку роботи комунальної установи та надання матеріальної допомоги були прийняті. На думку голови ради ОСОБА_21, події, які описані у статті ОСОБА_2 це оціночні судження останнього, як журналіста, про хід сесії.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 показав, що 10 жовтня 2018 року він, через стан здоров`я, був відсутній на сесії ради. Близько 13гогд., до нього зателефонував депутат ОСОБА_16 та повідомив, що через залишення сесії депутатами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відсутній кворум для прийняття рішень, і попросив прийти на сесію для прийняття соціальних питань, на що він погодився. Зазначив, що прибувши на сесію, обстановка в залі була напруженою, і залишалась такою до завершення сесії.

Відповідно до даних поіменного голосування тридцять дев`ятої сесії Ізяславської районної ради сьомого скликання по питаннях затвердження графіку роботи комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Ізяславської районної ради Хмельницької області та надання матеріальної допомоги депутати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 участі не приймали, натомість містяться данні про голосування депутата ОСОБА_14 .

Із переглянутого в судовому засіданні відеозапису засідання 39 сесії Ізяславської районної ради від 18 жовтня 2018 року, вбачається, що депутат ОСОБА_1 залишав засідання і не повернувся. В подальшому голова лічильної комісії ОСОБА_17 , після перерахунку депутатів, зазначила, що для прийняття наступних рішень для кворуму не вистачає 1 депутата, і обурення депутатів та присутніх в залі з приводу залишення сесійної зали депутатами ОСОБА_1 та ОСОБА_22 було ще більшим. Згодом, в телефонному режимі на особисте прохання голови районної ради був викликаний і прибув депутат ОСОБА_14 .

Крім того, із відеозапису вбачається, що голова ради ОСОБА_12 перед початком голосування по питанню надання матеріальної допомоги повідомив депутатам про наявність конфлікту інтересів, що також свідчить про недостатність голосів для прийняття рішень.

В газеті «Зоря Надгориння» за №43 від 25 жовтня 2018 року опубліковано статтю «Із чергової сесії районної ради» за підписом ОСОБА_2 , в якій висвітлено події, що відбувались під час 39 чергової сесії Ізяславської районної ради, де також зазначено, що першим сесійний зал покинув ОСОБА_3 , а за ним колега по фракції ОСОБА_1 .

В наступному номері газети «Зоря Надгориння» за №44 від 01 листопада 2018 року опубліковано поправку щодо черговості залишення сесійної зали депутатами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Відповідно до ст.34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Разом із тим, відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

За змістом статей 94, 277 ЦК України, частини четвертої ст. 32 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з ч.3 ст.277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст. 30 ЗУ «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Відповідно до ч.2 ст. 47-1 ЗУ «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів (гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 29 листопада 2017 року у справі № 6-639 цс 17.

28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії» Європейський суд із прав людини наголосив, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, враховуючи висновок Європейського суду з прав людини, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери, спорту чи в будь-якій іншій галузі).

Оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію таких політичних лідерів.

З метою привернути увагу громадськості ОСОБА_2 , як журналіст, висловив суб`єктивні оціночні судження, свій особистий погляд та власну оцінку поведінки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , їх ставлення до виконання депутатських обов`язків, а також власну оцінку подій під час проведення тридцять дев`ятої сесії Ізяславської районної ради сьомого скликання, яка відбулась 18 жовтня 2018 року.

За таких обставин, суд вважає, що спірні висловлювання ОСОБА_2 є лише оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного підприємства «Редакція газети «Зоря Надгориння», ОСОБА_2 про захист особистих немайнових прав та стягнення моральної шкоди, слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Взадоволенні позову ОСОБА_1 до приватного підприємства «Редакція газети «Зоря Надгориння», ОСОБА_2 про захист особистих немайнових прав та стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 21 червня 2019 року.

Суддя: