Справа № 526/1151/18
Провадження № 2/526/31/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2019 року Гадяцький районний суд Полтавської області в складі:

головуючої судді Тищенко Л.І.

з участю секретаря Синепол С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Гадяч у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

в с т а н о в и в:

до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

У позовній заяві позивач вказує, що 05.06.1993 між ним та відповідачем ОСОБА_2 укладено шлюб. У період шлюбу, в грудні 2003 року, на підставі договору купівлі-продажу від 20.12.2003, ними за спільні сімейні кошти придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який оформлено на ім`я відповідача. Вказане нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто його власністю та власністю колишньої дружини ОСОБА_2 , з якою він розлучився 20.10.2010. Він не зміг домовитись з відповідачем про порядок поділу нерухомого майна. У зв`язку з наявністю спору про поділ майна, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати спільною сумісною власністю подружжя будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; виділити йому у приватну власність Ѕ частину вказаного будинку; виділити відповідачу ОСОБА_2 у приватну власність Ѕ частину вказаного будинку.

До закінчення підготовчого засідання позивач змінив позовні вимоги, надавши позовну заяву про визнання права власності, в якій посилається на те, що влітку 2018 року йому стало відомо, що колишня дружина ОСОБА_2 без його згоди дозволила проживати в їхньому спільному будинку стороннім особам. Коли він звернувся до них з питанням, на якій підставі вони вселилися до будинку, його повідомили, що ОСОБА_2 продала їм вказане нерухоме майно. З цих підстав, позивач уточнив позовні вимоги та просить визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, направив заяву про розгляд справи без його участі.

Представник позивача адвокат Заєць В.П. надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання, призначене на 20.06.2019 не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

20.09.2018 на електронну адресу суду від відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання, в якому вона повідомила суд, що не має можливості приймати участь у судових засіданнях, проти позовних вимог позивача заперечує у повному обсязі та просила відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову, а також зазначила, що на момент подачі позовної заяви сплив строк позовної давності, який відноситься до загального строку терміном три роки з моменту розірвання шлюбу. Жодних підстав на звернення до суду позивач не має, його позов є необґрунтованим та поданий поза строками давності, у зв`язку з чим просила розглянути справу без її участі, застосувати строк позовної давності та закрити провадження у справі, а в разі розгляду справи відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимогиОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності підлягають до задоволення, з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 жовтня 2010 року, яке набрало законної сили 30.10.2010, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 05 червня 1993 року Березоволуцькою сільською радою Гадяцького району Полтавської області.

Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 05 червня 1993 року.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Петрівсько-Роменської сільської ради № 430 від 12.10.2018, виконавчий комітет Петрівсько-Роменської сільської ради не володіє інформацією про наявність житлового будинку у ОСОБА_2 с АДРЕСА_1 .

Зі змісту довідки, виданої виконавчим комітетом Ручківської сільської ради Гадяцького району Полтавської області від 04.03.2014 за № 02-20/37 слідує, що будинок по АДРЕСА_1 був придбаний ОСОБА_2 , згідно договору купівлі-продажу, який посвідчений 20.12.2003.

Відповідно до довідки Полтавського обласного державного нотаріального архіву від 01.04.2019 № 948/01-20, згідно перевірки справ Гадяцької державної нотаріальної контори за грудень 2003 року встановлено, що договір купівлі-продажу від імені ОСОБА_2 не посвідчувався.

Разом з тим, з довідки з реєстраційної справи № 1-100, вбачається, що домоволодіння АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Гадяцького нотаріального округу Солодовник Н.С., від 20.12.2003 за № 2298, належить ОСОБА_2

Відповідно до договору купівлі-продажу від 20.12.2003, посвідченого приватним нотаріусом Гадяцького нотаріального округу Солодовник Н.С. за реєстровим № 2298, відповідачу ОСОБА_2 належить будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який складається в цілому з жилого будинку «А-1», жилою площею 28,7 кв.м, з допоміжними господарчими будівлями: літня кухня «Б», сарай «В», сарай «Г», погріб «в», огорожа № 1, колодязь «К», розташований на приватизованій земельній ділянці.

Статтею 60 Сімейного кодексу України та ч. 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, придбане подружжям у період шлюбу, належить чоловіку й дружині на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлене законом чи договором.

У відповідності до норм ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка визнаються рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як встановлено судом, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності, оскільки був придбаний під час шлюбу, тому позивач має право на Ѕ частину цього будинку, оскільки іншого не визначено домовленістю подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Згідно п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не досягнуто будь-якої згоди на отримання одним з них грошової компенсації та попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Таким чином, позовна вимога позивача ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку по АДРЕСА_1 підлягає до задоволення, оскільки як встаговлегно судом, спірний будинок сторонами придбано під час перебування у шлюбі.

Виходячи з положень, встановлених ст. 261 ЦК України та відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Власник вправі в будь-який час вимагати виділ своєї частки в натурі із спільної сумісної (часткової) власності.

Суд не вбачає підстав для застосування позовної давності, оскільки позивачем після зміни позовних вимог, заявлено вимогу не про поділ майна подружжя, а про визнання права власності на частку майна, яке перебуває у спільній сумісній власності.

Окрім того, твердження позивача про те, що про порушення свого права він дізнався лише влітку 2018 року, ніким та нічим не спростовано.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 68, 70, 71 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 12, 81, 247, 263-265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду через Гадяцький районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Відомості, що не проголошуються:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований у встановленому законом порядку, місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 області.

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована у встановленому законом порядку, місце проживання (перебування): АДРЕСА_2 .

Головуючий Л. І. Тищенко