Постанова

Іменем України

24 червня 2019 року

м. Київ

справа № 127/7231/16-ц

провадження № 61-26740св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С.Ю., Петрова Є.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , законними представниками якої є ОСОБА_3 та ОСОБА_6 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2017 року у складі головуючого судді Гуменюка К.П. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 19 жовтня 2017 року у складі суддів: Сопруна В.В., Медяного В.М., Матківської М.В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

07 квітня 2016 року ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення.

Позов мотивовано тим, що вона зареєстрована та проживала з 23 грудня 1997 року у квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 лютого 2015 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 листопада 2015 року за ОСОБА_8 визнано право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 житловою площею 42,8 кв.м., загальною площею 66,8 кв.м.

Квартира придбана за спільні кошти сторін з метою спільного проживання в ній, однак відповідач домовленості про порядок користування квартирою, що належить позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності не виконує.

12 липня 2015 року відповідач вигнав її з квартири та зазначив, що буде жити у даній квартирі сам. Повернувшись до квартири на наступний день, ОСОБА_8 не змогла до неї увійти, адже у вхідних дверях було змінено замок, після чого позивач звернулась до ОСОБА_2 з проханням надати їй ключ від замка вхідних дверей їхньої спільної квартири, однак дане прохання було залишене без задоволення. Відповідач ОСОБА_2 до квартири позивача не впускає, чим перешкоджає їй користуватися житлом.

Окрім того, відповідач відмовився добровільно виділити позивачу кімнату для проживання та надати доступ до її житла, повернути їй особисті речі та інше майно, що змусило ОСОБА_8 звернутись до суду за захистом її прав.

У зв`язку з вищезазначеним, просила суд вселити її у квартиру АДРЕСА_1 , встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши позивачу одну житлову кімнату площею 18,6 кв.м., підсобні приміщення квартири, а саме: коридор, туалет, кухню, ванну кімнату, залишити у спільному користуванні, зобов`язати ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_8 користуватись виділеною їй кімнатою площею 18,6 кв.м. та підсобними приміщеннями у квартирі АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2017 року, залишене без зміни ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 19 жовтня 2017 року, позов задоволено частково.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_8 кімнату площею 18,6 кв. м., при цьому кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, вбудовану шафу та балкон залишено у спільному користуванні співвласників.

Зобов`язано ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_8 користуватись кімнатою площею 18,6 кв. м. та приміщеннями спільного користування квартири АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_9 , суд першої інстанції, з висновками якими погодився апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_2 чинить перешкоди позивачці у користуванні кімнатою площею 18,6 кв. м. та приміщеннями спільного користування квартири АДРЕСА_1 , та оскільки ОСОБА_8 є власником 1/2 зазначеної квартири і має право на захист своїх прав на засадах захисту прав власника.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій 15 листопада 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення в частині зобов`язання ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_8 користуватись кімнатою площею 18,6 кв. м. та приміщеннями спільного користування квартири АДРЕСА_1 , а також у стягненні судового збору в розмірі 551,20 грн. скасувати та направити справу в цій частині на новий апеляційний розгляд.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу з Вінницького міського суду Вінницької області цивільну справу № 127/7231/16-ц.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення в частині зобов`язання ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_8 користуватись кімнатою площею 18,6 кв. м. та приміщеннями спільного користування квартири АДРЕСА_1 , а також у стягненні судового збору в розмірі 551,20 грн.постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суди не встановили всі фактичні обставини справи, а саме, що позивачка сама переїздила зі спірною квартири та ця обставина відбулася за домовленістю сторін. ОСОБА_2 сама ініціювала переїзд, щоб між колишнім подружжям не виникало сварок, нікого він не виганяв та не чинить перешкод позивачці в користуванні їй відділеною частини квартири.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

25 січня 2018 року надійшов відзив від ОСОБА_2 в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Зазначає, що судом першої та апеляційної інстанції встановлено всі фактичні обставини справи, а саме, що відповідач не впускає її в спірну квартиру, чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою. Окрім того, відповідач відмовився добровільно виділити позивачу кімнату для проживання та надати доступ до її житла, повернути їй особисті речі та інше майно, що змусило ОСОБА_8 звернутись до суду за захистом її прав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 05 грудня 1997 року ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 (продавці) та ОСОБА_2 (покупець) уклали біржовий контракт про купівлю-продаж нерухомості № 725, відповідно до умов якого продавці продали, а покупець купив трьох кімнатну квартиру № 20 , яка складає 1/ 40 часток жилого цегляного будинку, загальною жилою площею 1530,5 кв.м., 1972 року будівництва, позначеного на плані літерою «А», розташованого за адресою: АДРЕСА_4 . В постійне користування покупця відходить: коридор 20-1, ванна 20-2, туалет 20-3, комора 20-4, кухня 20-5, кімнати 20-6, 20-7, 20-8, частина підвалу площею 1,5 кв.м. Загальна площа квартири становить 66,8 кв.м., житлова площа 42,8 кв.м.

Як встановлено судами, згідно технічного паспорту, власником вищезазначеної квартири є ОСОБА_2 , квартира складається з 3 кімнат житловою площею 42,8кв.м., у тому числі: 1-а кімната 18,6 кв.м. (на плані № 6), 2-а кімната 12,1 кв.м. (на плані № 7), 3-я кімната 12,1 кв.м. (на плані № 8), кухня 8,8 кв.м. (на плані № 5), ванна кімната 2,1 кв.м. (на плані № 2), вбиральня 1,2 кв.м. (на плані № 3), коридор 9,4 кв.м. (на плані № 1), вбудована шафа 0,9 кв.м. (на плані № 4). Квартира обладнана балконом 1,6 кв.м. (а.с. 10).

Судом першої та апеляційної інстанції досліджено, що відповідно до довідки, виданої ТОВ «ЖЕО», у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та постійно проживають: ОСОБА_2 (власник), ОСОБА_8 (дружина), ОСОБА_13 (син) та ОСОБА_3 (син) (а.с. 8).

Відповідно до акту № 2199, складеного комісією у складі інженера ВРС ТОВ «ЖЕО» Якубівської О.Т., заступника начальника ВРС ТОВ «ЖЕО» Войшової І . С . , що за адресою: АДРЕСА_5 зареєстрований ОСОБА_2 Також встановлено, що за вищевказаною адресою фактично проживають без реєстрації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 62).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 лютого 2015 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 листопада 2015 року визнано за ОСОБА_8 право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири АДРЕСА_1 житловою площею 42,8 кв.м., загальною площею 66,8 кв.м. (а.с. 4-6).

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_8 на праві приватної спільної часткової власності належить Ѕ частка квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 42-44).

Відповідно до договору дарування від 22 грудня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1631, ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 прийняв у дар 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.131).

Судом встановлено, що відповідно до витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 грудня 2016 року, за ОСОБА_3 зареєстроване право власності на 1/2 частку вищезазначеної квартири (т.1 а.с.132).

Таким чином, ОСОБА_8 , а з 22 грудня 2016 року і ОСОБА_3 , на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 , по 1/2 частки.

18 лютого 2017 року позивач ОСОБА_8 зверталась до правоохоронних органів із заявою по факту того, що колишній чоловік не допускає її до квартири, що підтверджується талоном - повідомленням № 36 (т.1 а.с.158).

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що згідно з листа Лівобережного відділення поліції ВВП ГУНП у Вінницький області від 05 квітня 2017 року №3667/201/03 розглянуто звернення ОСОБА_8 від 18 лютого 2017 року, за наслідками проведеної перевірки, колишнього чоловіка попереджено про неприпустимість вчинення протиправної поведінки відносно позивача. Зокрема зазначено, що для вирішення спірного питання слід звернутись до Вінницького міського суду Вінницької області в порядку приватного звернення, так як між сторонами вбачаються ознаки цивільно-правових відносин (т.1 а.с.159).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання це - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до частин 1 та 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно з частиною 1 статті 65 ЖК Української РСР, на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру користуються нею для особистого проживання і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 39 Постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 4 від 07 лютого 2014 року роз`яснив, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Таким чином, якщо частина квартири (будинку) належить співмешканцю на праві власності, він може без згоди інших співвласників вселити до даної квартири батьків, своїх дітей та дружину.

В пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вказується, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування спільним приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що частка власників квартири АДРЕСА_1 не може бути виділена у натурі, а тому існують підстави для визначення порядку користування цим приміщенням.

Згідно ст. 356 ЦК України, власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування тією частиною спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тією частиною спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, суд першої та апеляційної інстанції встановивши всі фактичні обставини справи прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог щодо зобов`язання ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_8 користуватись кімнатою площею 18,6 кв. м. та приміщеннями спільного користування квартири АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_8 є власником 1/2 зазначеної квартири і має право на захист своїх прав на засадах захисту прав власника.

Інші аргументі касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С.Ю. Мартєв

Є. В. Петров