АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/800/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 301000000 Казидуб О. Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року

м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар: Попова М.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка звернулася з апеляційною скаргою - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 березня 2019 року у складі судді Казидуб О.Г., повий текст якого складено 22 березня 2019 року, -

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру, що була придбана під час перебування у шлюбі.

Зазначав, що він з відповідачем в період з 08 вересня 1988 року по 19 вересня 2017 року перебував в зареєстрованому шлюбі.

Йому на праві приватної власності в результаті приватизації належала 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 .

17 березня 2003 року він уклав договір міни зі своїм батьком ОСОБА_3 і став власником квартири АДРЕСА_2 , а батькові, в свою чергу, передав 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

24 червня 2003 року, ОСОБА_4 (мати), діючи на підставі доручення, від його імені продала квартиру АДРЕСА_2 .

В цей же день, 24 червня 2003 року був укладений договір купівлі- продажу, за яким ОСОБА_4 (мати), діючи в його інтересах придбала квартиру АДРЕСА_3 .

Виручена в результаті продажу квартири за адресою АДРЕСА_5 сума коштів в розмірі 29 150,00 грн. була цілком достатньою для придбання квартири за адресою АДРЕСА_6 за 28 300,00 грн.

Враховуючи викладене, вважає, що спірна квартира АДРЕСА_3 була придбана в результаті продажу іншої квартири, яка належала ОСОБА_1 на підставі особистої приватної власності.

Просив визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_3 . Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду вмотивоване тим, що 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 набута в період шлюбу шляхом приватизації, а тому є особистою приватною власністю цього подружжя. Також, судом вказано, що приватизоване майно, а саме 1/3 частина квартири НОМЕР_1, належить ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції у квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що рішення суду є необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального права просив скасувати його та прийняти нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбано. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Заслухавши представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не повністю відповідає зазначеним вище вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що з 08 вересня 1988 року по 19 вересня 2017 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу та копією рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 вересня 2017 року про розірвання шлюбу (а.с. 8-9).

З свідоцтва про право власності на житло № 444 від 11 березня 1997 року, вбачається, що квартира АДРЕСА_1 була приватизована ОСОБА_4 та членами її сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_1 ( а.с.12).

Тобто, в результаті приватизації ОСОБА_1 належала на праві власності 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

17 березня 2003 року ОСОБА_4 , яка діє від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір міни, відповідно до умов якого ОСОБА_1 обмінює належну йому на праві приватної власності 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 на належну ОСОБА_3 на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 . Обмін 1/3 частини квартири на квартиру сторони здійснюють без доплати. Даний договір посвідчений державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори Сопільняк А.О. (а.с.13).

Відповідно до договору купівлі - продажу від 24 червня 2003 року ОСОБА_4 (мати), яка діє від імені ОСОБА_1 продає ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_8 . Продаж квартири вчиняється за 29 150,00 грн. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. (а.с.14).

В цей же день, 24 червня 2003 року, між ОСОБА_6 , який діє від імені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , яка діє від імені ОСОБА_1 укладено договір купівлі - продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_3 . Продаж квартири вчинено за 28 300,грн. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. (а.с. 15).

Тобто, виручена в результаті продажу квартири за адресою АДРЕСА_5 сума коштів в розмірі 29 150,00 грн. була достатньою для придбання квартири за адресою АДРЕСА_6 за 28 300,00 грн.

Таким чином, обставини справи свідчать про те, що спірні правовідносини виникли до 1 січня 2004 року (час вступу Сімейного кодексу України), а тому на них поширюються норми КпШС України.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб і сім`ю України» (в редакція яка була чинна на момент спірних правовідносин), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами.

Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС).

Вартість майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Враховуючи положення ст.ст. 22-24 КпШС України та роз`яснення, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб і сім`ю України», колегія суддів приходить до висновку, що спірна квартира, хоча і була придбана в період шлюбу, однак за кошти, які були одержані від продажу квартири, що належала ОСОБА_1 на праві власності.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Проте, судом першої інстанції на наведене звернуто уваги не було та не з`ясовано джерело походження коштів, за які було придбано спірну квартиру.

Зазначені обставини суд не встановлював і при розгляді справи не врахував.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 березня 2019 року - до скасування з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Судові витрати в сумі 6 250,00 грн. відповідно до вимог ст.141 ЦПК України необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ( 2500,00 грн. - судові витрати в суді першої інстанції + 3750,00 грн. судові витрати в суді апеляційної інстанції = 6 250,00 грн.).

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 березня 2019 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати особистою приватною власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 6250,00 грн. ( шість тисяч двісті п`ятдесят гривень).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 20 червня 2019 року

Судді: Н.І. Гончар

Ю.В. Сіренко

Т.Л. Фетісова