П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 червня 2019 року місто Київ

справа № 752/9548/18

апеляційне провадження № 22-ц/824/3349/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Коцюрби Л.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Юзькової О.Л. від 10 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про визнання рішення незаконним та розірвання договору іпотеки,

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 3 листопада 2006 року між ПАТ "Укрсоцбанк", правонаступником якого є АТ "Укрсоцбанк", та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 44.05-657/П, до якого в подальшому укладались додаткові угоди. Згідно умов кредитного договору банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 210 000 доларів США, на строк до 2 листопада 2021 року зі сплатою 12,5 % річних.

У забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту 3 листопада 2006 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та банком укладено договір іпотеки, за умовами якого вони передали банку в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

19 квітня 2018 року дружиною позивача - ОСОБА_4 отримано лист приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. про передачу повідомлення ПАТ "Укрсоцбанк" про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням.

Позивач зазначає, що сума, яку вимагає сплатити банк є значно більшою ніж було встановлено рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2015 року, а тому таке рішення банку має бути визнано незаконним.

Крім того, банком було істотно порушено умови договору іпотеки, що полягає у невжитті заходів своєчасного реагування на невиконання позичальником умов кредитного договору та запобігання істотного збільшення суми заборгованості.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним рішення АТ "Укрсоцбанк" від 27 лютого 2018 року про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням; визнати договір іпотеки від 3 листопада 2006 року розірваним.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що суд дійшов помилкового висновку щодо неможливості визнання рішення банку про звернення стягнення на предмет іпотеки незаконним, оскільки така можливість чітко передбачена частиною 2 статі 37 Закону України "Про іпотеку"; судом не було розглянуто вимогу позивача про визнання договору іпотеки від 3 листопада 2006 року розірваним.

АТ "Укрсоцбанк" не скористався своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Представник АТ "Укрсоцбанк" - Артеменко П.М. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 3 листопада 2006 року між ПАТ "Укрсоцбанк" та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 44.05-657/П, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 210 000 доларів США, на строк до 2 листопада 2021 року зі сплатою 12,5 % річних.

У цей же день, у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та банком укладено договір іпотеки, за умовами якого вони передали банку в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 1.2. договору іпотеки вартість предмету іпотеки сторони визначили у розмірі 1 515 000 грн., що за офіційним курсом НБУ на день укладення договору становило 300 000 доларів США.

22 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ПАТ "Укрсоцбанк" укладено договір про внесення змін до договору кредиту від 3 листопада 2006 року, за умовами якого сторони погодили процентну ставку за договором на рівні 13 % річних та визначили погашення заборгованості з дати підписання угоди шляхом здійснення щомісячних платежів в розмірі 1 563,03 доларів США.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 7 вересня 2016 року, з ОСОБА_3 на користь ПАТ "Укрсоцбанк" стягнуто заборгованість за кредитним договором № 44.05-657/П від 3 листопада 2006 року в розмірі 212 208,83 доларів США, що еквівалентно 4 577 344 грн. 46 коп.

Вказана сума заборгованості встановлена станом на 24 березня 2015 року.

27 лютого 2018 року банком направлено на адресу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки

шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням.

Згідно вказаного повідомлення банком зазначено вимогу сплатити заборгованість за невиконаним кредитним зобов`язанням у розмірі 293 172,26 доларів США та попереджено про намір протягом тридцяти денного строку звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки не є тотожним прийняттю рішення про звернення стягнення і як наслідок такий спосіб захисту не передбачений чинним законодавством, а оскарження рішення про реєстрацію права власності є окремим видом позовних вимог. Крім того, позивачем не зазначено, які умови іпотечного договору порушені відповідачем, та з яких підстав такий договір має бути припиненим. В той же час, вимоги щодо розірвання договору іпотеки позивачем не висувались.

Такий висновок суду є правильним.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

У частині 1 статті 16 Цивільного кодексу України законодавець установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та визначив способи здійснення захисту цивільних права та інтересів судом (частина 2 статі 16 Цивільного кодексу України). До них належать: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Обраний позивачем спосіб захисту має бути направлений на припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення, відповідати матеріально-правовим способам захисту права.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Законодавцем передбачено, що такий перелік, зазначений в частині 2 статі 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина 3 статі 16 Цивільного кодексу України).

Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У тих випадках, коли спеціальна норма закону установила інший, ніж визначений статтею 16 Цивільного кодексу України спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення статі 16 Цивільного кодексу України і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадку, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія Цивільного кодексу України.

Судом першої інстанції встановлено, що предметом позову ОСОБА_1 є рішення та дії АТ "Укрсоцбанк" щодо застосування позасудового порядку звернення стягнення на майно, передане позивачем в іпотеку за договором від 3 листопада 2006 року.

Дійшовши висновку про неналежно обраний позивачем спосіб захисту, суд зазначив про неможливість, виходячи із заявлених вимог, встановити, які саме конкретно рішення та дії банку позивач просить визнати незаконними. При цьому суд виходив з того, що оскарження рішень та дій банку щодо застосування позасудового порядку звернення стягнення на майно як підстав для проведення в подальшому реєстрації за банком права власності на вказане майно, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту.

Оскаржувані позивачем рішення та дії банку є лише передумовою для застосування банком процедури звернення стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі іпотечного договору та Закону України "Про іпотеку".

Дії іпотекодержателя, спрямовані на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності, не призводять до виникнення у іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, а тому відповідно не можуть бути самостійним предметом оскарження.

Відповідно до положень статі 36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення

вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Відповідно до пунктів 4.1., 4.2. іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцями обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 4.5.3. іпотечного договору визначено право іпотекодержателя за своїм вибором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку"

Таким чином, сторони за договором іпотеки погодили можливість виникнення в іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження, викладеного в статті 4 Іпотечного договору "Звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація".

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Згідно зі статтею 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Враховуючи те, що самі дії іпотекодержателя, спрямовані на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності, не призводять до виникнення у іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неналежність обраного позивачем способу захисту порушеного права.

Крім того, оскаржувані рішення та дії банку щодо застосування позасудового способу звернення стягнення на іпотечне майно належать до внутрішньогосподарської діяльності, а тому безпосередньо не впливають на права та охоронювані законом інтереси третіх осіб.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

В частині 1 статті 575 Цивільного кодексу України іпотека визначена як окремий вид застави нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до частини 1 статі 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов`язань визначені в статтях 599-601, Цивільного кодексу України, відповідно до яких зобов`язання припиняється: виконанням проведеним належним чином; переданням відступного; зарахуванням; за домовленістю сторін; прощенням боргу; поєднанням боржника і кредитора в одній особі; неможливістю його виконання; смертю фізичної особи та ліквідацією юридичної особи.

Відповідно до частини 5 статі 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

При цьому слід зауважити, що у випадку, якщо заборгованість за основним (кредитним) зобов`язанням не погашена, то обтяження (іпотека) не припиняється.

Вимога позивача про визнання договору іпотеки розірваним є неконкретизована, оскільки може включати в себе як вимогу про розірвання такого договору так і про визнання зобов`язань за договором іпотеки припиненими, крім того позивачем не вказано конкретних підстав відповідно до яких договір повинен бути розірваним або визнаний припиненим, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в цій частині також є правильним.

Доводи апеляційної скарги фактично є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, вона є достатньо аргументованою, а тому апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

Відповідно до частини 1 статі 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Отже, незважаючи на те, що пункт 1 статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 червня 2019 року.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова