Справа № 127/2966/19
Провадження № 22-ц/801/1277/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л. В.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 рокуСправа № 127/2966/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивіль-них справах:

судді-доповідача Денишенко Т.О.,

суддів Рибчинського В.П., Голоти Л.О.,

за участі секретаря судового засідання Топольської В.О., представника скарж-ника, заявника ОСОБА_1 адвоката Панченко О.С., представника заінте-ресованої особи Управління державної міграційної служби України у Вінниць-кій області головного спеціаліста сектору юридичного забезпечення Скляра О.В., розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, у відкритому судовому засіданні в м. Він-ниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за заявою

ОСОБА_2 про встановлення факту постійного

проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , його представ-ника адвоката Панченко Олени Сергіївни на рішення Вінницького міського су-ду Вінницької області від 18 березня 2019 року, ухвалене у приміщенні суду в м. Вінниці за головування судді Луценко Л.В., повний текст якого складений 20 березня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

30 січня 2019 року ОСОБА_3 звернувся у Вінницький міський суд Вінницької області із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Заява мотивована тим, що заявник, уродженець м. Черкеськ Ставропольського краю республіки РСФСР, з 1999 року знаходиться в місцях позбавлення волі, відбуває покарання у вигляді довічного позбавлення волі. З 1990 року заявник постійно проживав на терито-рії України, про що свідчить архівна довідка Морехідного коледжу технічного флоту Національного університету «Одеська Морська Академія» від 09 липня 2018 року за вихідним № 29 про навчання ОСОБА_1. з 01 вересня 1990 року по 01 лютого 1992 року на денному відділенні і його проживання у гурто-житку. Далі у заяві до суду йдеться виклад про двох сестер заявника, які постій-но проживають в Україні, мають громадянство України та про батьків ОСОБА_1, які за життя були громадянами Росії, але мали тимчасові посвідки на постійне проживання на території України від 2004-2005 років. Встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року необхідне заявнику для оформлення громадянства України, відповідно отримання паспорта громадянина України.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_4 'єва А . В. про встановлення факту постій-ного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року відмов-лено ( а. с. 94-96 ).

Не погоджуючись з ухваленим судом першої інстанції рішенням, представ-ник ОСОБА_1 адвокат Панченко О.С. оскаржує його в апеляційному по-рядку, просить дане рішення від 18 березня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення вимог заяви, встановити факт стосовно її довірителя, що має юридичне значення. Скаржниця зазначає, що ОСОБА_3 вважає оскаржуване рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, за недослідження судом у повному обсязі матеріалів справи і поданих доказів ( а. с. 114-117 ).

28 травня 2019 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу адвоката Панченко О.С. представника заінтересованої особи Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області Скляра О.В., де за-значено, що апеляційна скарга не обгрунтована, безпідставна. Натомість оскар-жуване рішення суду ухвалене з урахуванням усіх обставин, що мали значення для вірного вирішення справи, з правильним застосуванням судом норм матері-ального та процесуального права, з наданням судом оцінки аргументам пред-ставника заінтересованої особи у справі. Представник ОСОБА_9 вказує, що надані заявником суду докази є неналежними та недостовірними, оскільки вони жодним чином не підтверджують постійне проживання ОСОБА_1. на те-риторії України у визначений проміжок часу, що згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про громадянство України» дає право на отримання громадянства України. Крім цього 25 лютого 1992 року на території Росії заяв-ник отримав паспорт серії НОМЕР_1 громадянина Російської Федерації, на титульній сторінці якого зазначено, що він згідно Закону РФ «О граждан-стве» від 28 листопада 1991 року є громадянином Російської Федерації. Пред-ставник ОСОБА_9 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги пред-ставника ОСОБА_1. адвоката Панченко О.С., залишити рішення суду пер-шої інстанції без змін (а. с. 180-183).

Ухвалою судді Вінницького апеляційного суду від 20 травня 2019 року за-доволене клопотання адвоката Панченко О.С., поновлений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Вінницького міського суду Вінниць-кої області від 18 березня 2019 року ( а. с. 176 ).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення та заперечення на апеля-ційну скаргу представників учасників цієї цивільної справи, дослідивши її мате-ріали, проаналізувавши наявні в справі докази в їх сукупності, перевіривши за-конність, обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, воно є законним, обґрунтованим, ухваленим на підставі встановлених судом фактичних обставин, що мають місце у даній справі, та доказів, представлених суду її учасниками.

Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється учасниками справи, що заявник народився в м. Черкеськ Ставропольського краю республіки РСФСР. 25 лютого 1992 року на території Росії отримав паспорт із зазначенням на його титульній сторінці про громадянство ОСОБА_1. Російської Феде-рації. 25 лютого 1992 року здійснена реєстрація заявника за місцем проживання в Російській Федерації. Окремі вказані дані стосовно ОСОБА_1. відобра-жені у вироку Одеського обласного суду від 11 квітня 2001 року.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, суд першої інстанції на підставі норм Закону України «Про громадянство Укра-їни», положень Указу Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України» та наявних в матеріалах справи доказів зробив висновок про те, що факт постій-ного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року є недоведеним.

Оскаржуючи судове рішення від 18 березня 2019 року, представник заявни-ка адвокат Панченко О . С. наголошує на такому доказі як архівна довідка Море-хідного коледжу технічного флоту Національного університету «Одеська Морська Академія» від 09 липня 2018 року № 29 про навчання ОСОБА_1 у цьому закладі станом на 24 серпня 1991 року, заперечує оцінку цього доказу судом. Крім цього, на думку скаржниці, слід прийняти до уваги показання свід-ка ОСОБА_11 , яка є рідною сестрою заявника, той факт, що паспорт грома-дянина Росії, отриманий ОСОБА_1 у 1992 році на території Росії, був тимчасовим документом. У доведеність правомірності вимог заявника його представник посилається на Укази Президента Російської Федерації від 14 лис-топада 2002 року № 1325 та від 03 листопада 2006 року № 1226.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, вони не є достатніми, об`єктивними та незаперечними, такими, на підставі яких можливо було б ви-знати рішення суду першої інстанції таким, що підлягає скасуванню як необ-грунтоване, помилкове.

Колегія суддів апеляційного суду вважає доцільним, насамперед, підкресли-ти, що навчання ОСОБА_1 в м. Одесі у період визначених дат абсолютно не доводить його постійного проживання на території України у вказаний пері-од, оскільки навчання саме по собі є беззаперечним свідченням тимчасового перебуванням курсанта (студента) у певному місці за місцерозташуванням нав-чального закладу саме у зв`язку із здобуттям певної професії. Навчання одно-значно не є доказом постійного проживання особи в Україні. Як наслідок не мають юридичного значення для вирішення вимог заявника показання в якості свідка його рідної сестри ОСОБА_11 , інші додані копії документів з цього питання. До таких неналежних, недостовірних доказів слід віднести й повідом-лення Головного управління Національної поліції в Одеській області від 17 квітня 2019 року № 37 вх. 53-аз, згідно якого гр. ОСОБА_13 підтвердив про-живання ОСОБА_1. у серпні місяці 1991 року протягом нетривалого ча-су у АДРЕСА_3. Такий доказ нівелюється уже тією об-ставиною, що в цей період заявник перебував в Україні тимчасово у зв'язку з навчанням. Аналогічну належить дати правову оцінку як апріорі неналежному такому доказу як довідка дачно-будівельного кооперативу «Червона зірка» від 22 грудня 2018 року № 7 про роботу заявника у цьому кооперативі по найму різноробочим з вересня 1995 року по серпень 1999 року у АДРЕСА_2 і проживання його у службовому приміщенні за цією ж адресою. По-перше, факт роботи повинен підтверджуватися належними доказами: наказами про прийняття та звільнення з роботи, доказами, наданими податковими орга-нами, місцевими органами з питань праці. По-друге, вказана довідка коопера-тиву не охоплює період часу, на який ОСОБА_1 просив встановити факт його постійного проживання на території України ( 24 серпня 1991 року ).

Україна як Висока Договірна Сторона Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному, хто пере-буває під її юрисдикцією, право на справедливий суд, закріплене в статті 6 цієї Конвенції, згідно з пунктом першим якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і без-стороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до частини першої статті 17 Зако-ну України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» національні суди застосовують при розгляді справ Кон-венцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду як джерело права.

Вимога пункту першого статті 6 Конвенції щодо обгрунтування судових рі-шень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен до-від заявника. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рі-шення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року ). Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцін-ки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прий-нятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сфор-мульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат роз-гляду справи.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» ( остаточне рішення від 17 червня 2011 року ) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведен-ня може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду не знаходить під-став для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Оскаржуване судове рі-шення є законним та обґрунтованим, належно умотивованим, тому апеляційну скаргу представника заявника у справі належить залишити без задоволення.

Статтею 367 ЦПК України визначені межі розгляду справи апеляційним су-дом, який переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в ме-жах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції зали-шає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матері-ального та процесуального права.

Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК Украї-ни, апеляційний суд апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 адвоката Панченко Олени Сергіївни залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2019 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, од-нак вона може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду про-тягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 червня 2019 року.

Суддя-доповідач Т.О. Денишенко

Судді В.П. Рибчинський

Л.О. Голота