Справа №: 398/32/19
провадження №: 2-з/398/3/19
УХВАЛА

Іменем України

"10" січня 2019 р. Олександрійський міськрайонний суд кіровоградської області у складі судді Орловського В.В. з участю секретаря судового засідання Колісник О.В., розглянувши заяву ОСОБА_1, особи, які можуть отримати статус учасника справи, ОСОБА_2 і ОСОБА_3, про забезпечення позову,

встановив:

8 січня 2018 року ОСОБА_4 до подання позовної заяви звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, у якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на ? частину нежитлового приміщення 1 поверху площею 233,1 кв.м., що знаходиться у будинку у АДРЕСА_1

В обґрунтування заяви ОСОБА_4 зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу від 23 грудня 2003 року йому і ОСОБА_3 у рівних частках належить право власності на зазначений об'єкт нерухомого майна. Однак, у грудні 2018 року після звернення до реєстраційної служби у м. Олександрії йому стало відомо про те, що без його згоди та згоди його колишньої дружини, яка є співвласником зазначеного майна, нотаріус у м. Києві на його думку незаконно посвідчив договір купівлі-продажу зазначеного майна. Таким чином право власності на зазначену нерухомість було зареєстроване за ОСОБА_2, який може у подальшому відчужити його і таким чином утруднити чи зробити неможливом виконання рішення суду за позовом ОСОБА_1 про визнання договору продажу недійсним, який він має намір подати.

На підтвердження доводів заяви ОСОБА_1 надав суду копію договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 23 грудня 2003 року, за яким він та ОСОБА_3 придбали нежитлове приміщення 1 поверху площею 233,1 кв.м., що знаходиться у будинку у АДРЕСА_1

Також суду надано витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 березня 2014 року, відповідно до якого право власності на зазначену нерухомість зареєстровано у рівних частках за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Окрім цього, у зазначеному витягу наявна інформація про державну реєстрацію обтяження на підставі іпотечного договору від 27.02.2007, зазначено відомості про суб'єктів обтяження, якими є власники ОСОБА_1 і ОСОБА_3 Також у витягу наявний запис про державну реєстрацію іпотеки, яка виникла на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ "Укрсиб" та "ПАТ "Дельта Банк", зазначено відомості про суб'єктів, якими є майновий поручитель ОСОБА_1, ОСОБА_3, іпотекодержатель ПАТ "Дельта Банк".

Відповідно до наданої суду копії договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15 листопада 2018 року ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" продала ОСОБА_2 нерухоме майно вбудований магазин промислових товарів площею 233,1 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1. У тексті договору зазначено, що продавець діє на підставі ст.38 ЗУ "Про іпотеку" та право на продаж вказаного нерухомого майна будь-якій особі належить іпротекодержателю на підставі іпотечного договору від 27 лютого 2007 року, укладеного між АКІБ "УкрСиббанк" та ананьєвим ОСОБА_5, ОСОБА_3, а також на підстрві договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 8 грудня 2011 року, укладеного між ПАТ "УкрСиббанк" та АТ "Дельта Банк", і на підставі договру відсутуплення прав вимоги за іпотечним договором від 12 лютого 2018 року, укладеного між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та гарантія". У договорі зазначено, що права продавця як іпотекодержателя нерухомого майна, що відчужується за цим договором, підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №145370929 від 14 листопада 2018 року. Також зазначено, що продавець підтверджує, що він за 30 днів до укладення цього договору письмово повідомив іпотекодавців про свій намір укласти договір продажу предмета іпотеки.

Відповідно до наданого заявником витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15 листопада 2018 року власником зазначеного вище об'єкта нерухомості є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 15 листопада 2018 року.

Розглядаючи заяву ОСОБА_1 суд застосовує такі норми права.

Відповідно до ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст.151 ЦПК України заява про забезпечення позову подається до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову.

Відповідно до ч.1 ст. 30 ЦПК позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Перевіривши доводи заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення.

У заяві ОСОБА_1 зазначає, що має намір подати позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15 листопада 2018 року ТОВ "Фінансова компанія "довіра та гарантія" продала ОСОБА_2 нерухоме майно вбудований магазин промислових товарів площею 233,1 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Разом з тим із наданої суду копії цього договору вбачається, що ОСОБА_1 не є стороною цього договору.

Також з огляду на зазначені нижче обставини, у заяві відсутні також достатні підтвердження наявності у заявника законного права або інтересу, який був порушений внаслідок укладення цього договору.

Так, у заяві ОСОБА_1 відсутнє будь-яке обгрунтування наявності або відсутності у продавця ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" як іпотекодержателя передбаченого ст. 38 ЗУ "Про іпотеку" права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Зазнаючи про можливе використання іпотекодержателем права на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки, суд бере до уваги відсутність у заяві ОСОБА_1 будь-яких відомостей про те за яких обставин таке право набуте іпотекодержателем, не зазначив про існування відповідного іпотечного договору, наявність у ньому відповідного застереження про право іпотекодержателя на продаж предмету іпотеки, існування простроченої суми заборгованості за основним зобов'язанням.

Окрім цього, ст.38 ЗУ «Про іпотеку» передбачено обов'язок іпотекодержателя повідомити за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу іпотекодавця про укладення договору.

Заявник ОСОБА_1 не зазначив будь-яких відомостей про виконання іпотекодержателем зазначеного обов'язку про повідомлення іпотекодавця про укладення договору.

Також відповідно до ч.1, 2 ст.37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Однак, заявником ОСОБА_1 не надано жодних пояснень та відповідних їм доказів обставин реалізації заставодержателем передбачених ст. 37 ЗУ "Про іпотеку" прав на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Не надано також будь-яких відомостей про оскарження ОСОБА_1 чи будь-якою іншою особою рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що заявник ОСОБА_1 не обґрунтував, що між ним та особами, які можуть набути статусу учасника справи, зокрема ОСОБА_2, виник спір щодо недійсності договору купівлі-продажу від 15 листопада 2018 року. ОСОБА_1 не є стороною цього договору, а також не надав достатніх обґрунтувань та доказів на підтвердження наявності у нього законного права або інтересу, який був порушений внаслідок укладення цього договору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 150-153, 353 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на ? частину нежитлового приміщення 1 поверху площею 233,1 кв.м., що знаходиться у будинку у АДРЕСА_1

Ухвала може бути оскаржена протягом п'ятнадцяти днів з дня складення повного тексту шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду у порядку, передбаченому ст. 355 і п.15.5 ч.1 Перехідних положень ЦПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Повний текст ухвали буде складений у нарадчій кімнаті і підписаний суддею 10 січня 2019 року.

Суддя Орловський В.В.