Справа № 206/2714/19
Провадження № 2/206/862/19
19 листопада 2019 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська
головуючий суддя Маштак К.С.
секретаря судового засідання Гергіль Ю.І.
позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод в користування та розпорядженні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, зняття особи з реєстрації в квартирі,
І. Стислий виклад позиції позивача.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В квартирі окрім позивача зареєстровані ще його сини: ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 . Відповідач фактично не проживає в квартирі починаючи з листопада 2011 року. Позивачу відомо, що в 2011 році відповідач проживав в Автономній Республіці Крим, однак місце фактичного проживання відповідача на дату подачі позову не відоме. Сторони не спілкуються, відтак позивач не має змоги звернутись до відповідача з проханням знятись з реєстрації в добровільному порядку. Відповідач не сплачує комунальні платежі, не бере участь у витратах по утриманню квартири. Всі комунальні платежі, в тому числі ту частину, яка припадає на відповідача несе позивач, також позивач власними коштами проводить поточний ремонт. Позивач є пенсіонером, відтак йому дуже важко сплачувати всі комунальні платежі, він бажає оформити субсидію, однак у зв`язку із тим, що відповідач зареєстрований в квартирі позивач не має такої змоги. В зв`язку із чим, позивач просив усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування даною квартирою, зняти відповідача з реєстрації в даній квартирі та стягнути з відповідача судові витрати.
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.
Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити.
ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.
17.05.2019 позивачем подано дану позовну заяву.
22.05.2019 ухвалою судді позовну заяву було залишено без руху.
08.07.2019 у зв`язку із усуненням недоліків позовної заяви, провадження у справі відкрито та призначено підготовче судове засідання.
У судові засідання призначені 31.07.2019, 30.08.2019, 27.09.2019, 30.09.2019, 28.10.2019, 12.11.2019 та 19.11.2019 відповідач, повідомлений про дату та час судового засідання, не з`явився, в зв`язку із чим, за наявності підстав, визначених у ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Під час розгляду справи судом заслухано доводи та пояснення представника позивача, допитано у якості свідка позивача ОСОБА_1 , допитано свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.
19.11.2019 проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Згідно копії технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_2 , копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.09.2008 та копії свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.09.2008, ОСОБА_7 була власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 22-26).
Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом та витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 54165387 від 21.11.2018, спадщина складається з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_7 , 1952 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є її чоловік ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 тобто позивач (а.с. 30-31).
Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 146195879 від 21.11.2018, власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_1 , право власності виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину (а.с. 6).
Згідно довідки № 9906 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: уповноважений власник ОСОБА_1 та його сини: ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 (а.с. 21).
Позивачем здійснюється оплата комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 , про що ним було долучено копії квитанцій про сплату (а.с. 7-20).
Відповідно до актів про не проживання особи за місцем реєстрації від 10.01.2019, 10.11.2018, 13.05.2019, сусіди ОСОБА_5 та ОСОБА_6 своїми підписами засвідчили, що за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_3 фактично не проживає починаючи з листопада 2011 року (а.с. 27-29).
Допитаний у судовому засіданні у якості свідка позивач ОСОБА_1 показав суду, що хоче виписати сина з квартири, щоб не сплачувати за нього комунальні послуги. Позивач є власником квартири. В останнє відповідач ночував вдома більше 10 років назад, його речей у квартирі немає. Відповідач був прописаний в квартирі з дитинства.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показав суду, що позивач проживає разом з онуком, ОСОБА_5 буває у нього в гостях, проте відповідача не бачив, зв`язок із відповідачем ніколи не підтримував, спілкувався лише коли бачив декілька разів.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показала суду, що відповідача не було вдома більше 15 років, саме тоді вона в останнє бачила його. В гостях у позивача свідок буває часто, речей відповідача там не бачив, з позивачем проживає онук.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 значно більше одного року за адресою реєстрації місця проживання не проживає, його особистих речей у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 немає.
ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Дані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України.
Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.
Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71. 72, 116. 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення: про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Частиною 1 ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 дійсно не проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , тобто за місцем реєстрації, без поважних причин понад 1 рік, відсутня домовленість між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , щодо строків відсутності, з заявами про усунення перешкод в користуванні житловою площею ОСОБА_3 не звертався, тому відповідача ОСОБА_3 слід визнати таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням, що є підставою для зняття з реєстрації за даною адресою.
Враховуючи, вищевикладене, суд приходиться до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
В той же час, не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 в частині щодо зняття з реєстрації відповідача ОСОБА_3 , оскільки воно здійснюється відповідним органом на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Вищий адміністративний суд України у своїй постанові від 14.04.2016 у справі № 751/2876/14 зазначив, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. За таких обставин дії відповідача щодо зняття позивача з реєстрації місця проживання, які здійснювалися за заявою власника житла без рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою, чи оголошення її померлою є неправомірними.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 01.03.2016р. (справа № 21-5446а15) та від 30.06.2015р. (справа № 21-1438а15).
Проте, матеріали даної цивільної справи не містять будь яких доказів які б свідчили про наявність відмови відповідного органу у знятті з реєстрації відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , що також було б підставою для оскарження рішення суб`єкта владних повноважень в порядку КАС України, відтак заявлення такої вимоги позивачем суд вважає передчасним.
Враховуючи вищевикладені норми законодавства, дослідивши матеріали справи, дослідивши наявні в суду докази, вислухавши позивача, представника позивача, допитавши свідків, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 156 ЖК УРСР, ст. ст. 15, 16, 317, 319, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,
Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 ), третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Старокозацька, 58, код ЄРДПОУ 40392181)про усунення перешкод в користування та розпорядженні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та зняття особи з реєстрації в квартирі - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
В задоволенні інших позовних вимог відмовити повністю.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено 27.11.2019.
Головуючий суддя: К.С. Маштак