Постанова

Іменем України

05 червня 2019 року

м. Київ

справа № 201/4961/17-ц

провадження № 61-41517св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача - Кулешір Світлана Орестівна,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 30 травня 2017 року у складі судді Ткаченко Н. В. та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2018 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю.,

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»; банк) про визнання частково недійсним кредитного договору та застосування наслідків його недійсності.

Вимоги обґрунтовувала тим, що 04 серпня 2008 року вона та банк уклали кредитний договір № KRKWGA, відповідно до умов якого вона отримала кредит у сумі 31 434,17 доларів США зі сплатою 1,25 % щомісяця строком до 04 серпня 2018 року.

Вважала несправедливими та такими, що суперечать Закону України «Про захист прав споживачів», умови пункту 8. 1 цього договору щодо обов`язку сплати винагороди за надання фінансового інструменту: у розмірі суми 1,5 % від суми наданого кредиту у момент його надання та в розмірі 0,2 % від суми кредиту щомісяця; винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

У зв`язку з наведеним просила визнати недійсним пункт 8.1 кредитного договору у частині встановлення обов`язку сплати вищевказаних платежів та зобов`язати банк здійснити відповідні перерахування.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 30 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд мотивував рішення про відмову у позові необґрунтованістю вимог і пропуском позовної давності, про наслідки спливу якої заявив відповідач.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2018 року рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 30 травня 2017 року змінено в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Суд погодився з мотивами рішення суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог, зазначивши, що при підписанні кредитного договору волевиявлення позивача було вільним, вона свідомо з його умовами погодилася та тривалий час їх виконувала.

Суд апеляційної інстанції визнав помилковим висновок місцевого суду про можливість відмови у позові і за необґрунтованістю, і в зв`язку з пропуском позовної давності, виключивши з тексту рішення посилання на останню підставу для залишення вимог без задоволення.

Короткий зміст доводів касаційної скарги

У серпні 2018 року до суду касаційної інстанції від ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга, у якій її представник ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2019 року справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Заявник вважає, що суди не дослідили обставин укладення кредитного договору.

Апеляційний суд зробив помилковий висновок про необґрунтованість позову, оскільки умови договору щодо зобов`язання сплати комісії у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за резервування ресурсів суперечать статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Несправедливими є умови договору, які призводять до істотного дисбалансу між правами та обов`язками сторін і є підставою для визнання такого договору недійсним.

Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Проте оспорений правочин не містить всіх обов`язкових умов.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16 і від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Суди вказаних висновків при розгляді даної справи не врахували.

Короткий зміст відзиву

Від АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив, у якому його представник просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Обставини справи

Суди встановили, що 04 серпня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали договір про надання споживчого кредиту № RRKWGA, згідно з умовами якого остання отримала грошові кошти в сумі 31 434,17 доларів США (27 000 доларів США на споживчі цілі, 810 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 188,50 доларів США на страхування майна, 140,97 доларів США на особисте страхування, 3 294,70 доларів США на сплату інших страхових платежів) зі сплатою 1,25 % щомісяця за користування кредитом строком до 04 серпня 2018 року.

Сторони дійшли згоди про те, що розмір щомісячного платежу повинен здійснюватися з «4» по «9» число і становить 531,65 доларів.

Пунктом 8.1 договору, зокрема, передбачена сплата винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

Позивач вважав указані умови пункту 8.1 договору несправедливими, такими, що порушують права споживача, що стало підставою для подання даного позову.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник банку подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам оскаржені судові рішення відповідають не в повній мірі.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норми права

Суди встановили, що оспорений кредитний договір підписаний сторонами.

Сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачеві необхідні відомості, що передувало укладенню кредитного договору, у кредитному договорі, який підписаний позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).

У рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з пунктом 8.1 кредитного договору позичальник зобов`язаний сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

Аналіз указаних умов договору дає підстави для висновку про те, що фактично на боржника був покладений обов`язок сплачувати комісію за послуги, що супроводжують кредит, у зв`язку з чим вимоги позивача про визнання недійсними таких умов кредитного договору є обґрунтованими.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236 ЦК України).

Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-75цс15 від 03 лютого 2016 року.

04 серпня 2008 року сторони уклали кредитний договір № RRKWGA.

ОСОБА_3 подала до суду даний позов 05 квітня 2017 року.

АТ КБ «ПриватБанк» подало до суду першої інстанції заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

ОСОБА_3 є стороною кредитного договору, пункт 8.1 якого містить умови про сплату комісії, тобто вона обізнана щодо змісту кредитного договору з моменту його вчинення, а тому перебіг трирічного строку позовної давності почався 04 серпня 2008 року та закінчився 04 серпня 2011 року, що має наслідком відмову у задоволенні позову на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України.

Ураховуючи наведене, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Керуючись статтями 400, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2018 року скасувати.

Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 30 травня 2017 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 30 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат

Судді:Н. О. Антоненко І. О. Дундар В. І. Журавель
М. М. Русинчук