Постанова

Іменем України

20 червня 2019 року

м. Київ

справа № 756/11439/15-ц

провадження № 61-23001св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представник позивача - Пономаренко Юлія Вікторівна,

відповідач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - Середюк Сергій Миколайович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року у складі судді Шумейко О. І. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 01 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Білич І. М., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 10 червня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») і ОСОБА_2 , яка після укладення шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_3 , було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 47 000,00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,9 % на рік з кінцевим терміном повернення кредиту до 10 червня 2038 року.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, 10 червня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» і ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» і ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги, за умовами якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за договорами кредиту та іпотеки від 10 червня 2008 року, укладеними між ПАТ «Сведбанк» і ОСОБА_4

Отже, згідно з положеннями статей 512, 514 ЦК України новим кредитором за договорами кредиту та іпотеки від 10 червня 2008 року, стало ПАТ «Дельта Банк».

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 723 276,71 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 684 363,92 грн та заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 38 912,78 грн, у рахунок погашення якої ПАТ «Дельта Банк» просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 10 червня2008 року, укладеним між ПАТ «Сведбанк» і ОСОБА_6 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_6 , шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на це майно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що квартира, яка є предметом іпотеки, виступає як забезпечення зобов`язань відповідача за споживчим кредитом, наданим їй кредитною установою в іноземній валюті, ця квартира використовується як місце постійного проживання позичальника (майнового поручителя) та загальна площа цієї квартири становить 32,70 кв. м, що відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є підставою для відмови у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк».

Разом з тим, така відмова має лише тимчасовий характер і ПАТ «Дельта Банк» не позбавлено можливості звернутися до суду з аналогічним позовом до ОСОБА_6 після закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року скасовано.

У задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено з інших правових підстав.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови у позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Разом з тим, Законом України «Про іпотеку» визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Аналогічні положення містяться й у договорі іпотеки від 10 червня 2008 року, укладеному між ПАТ «Сведбанк» і ОСОБА_7 .

З урахуванням вказаного, суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем, що є підставою для відмови у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк».

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Відповідно до Розпорядження в.о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 03 червня 2019 року № 472/0/226-19 та Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Сакарі Н. Ю.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що положення Закону України «Про іпотеку» та договору іпотеки не виключають можливість звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на це майно у судовому порядку. Крім того, оскільки основне зобов`язання, забезпечене іпотекою, боржником не виконано, то ПАТ «Дельта Банк» має право на набуття права власності на предмет іпотеки.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У квітні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 подав заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. Висновок апеляційного суду відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2967цс16, яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України 2004 року є обов`язковою для судів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

10 червня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 47 000,00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,9 % на рік з кінцевим терміном повернення кредиту до 10 червня 2038 року.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, 10 червня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» і ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно зі свідоцтвом про шлюб, виданого 06 січня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 після укладення шлюбу із ОСОБА_9 змінила прізвище на ОСОБА_3 .

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» і ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги, за умовами якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за договорами кредиту та іпотеки від 10 червня 2008 року, укладеними між ПАТ «Сведбанк» і ОСОБА_4

Отже, згідно з положеннями статей 512, 514 ЦК України новим кредитором за договорами кредиту та іпотеки від 10 червня 2008 року, стало ПАТ «Дельта Банк».

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 723 276,71 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 684 363,92 грн та заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 38 912,78 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ПАТ «Дельта Банк» підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною другою статті 16 ЦК Українипередбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Крім того у частині першій статті 38 Закону України «Про іпотеку» визначено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві як на підставі рішенні суду, так і на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі) за умови, що в них це право передбачено.

Отже, сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки за рішенням суду або на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, однак, правовою підставою для цього можуть бути або договір про задоволення вимог іпотекодержателя, або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, що передбачають передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» врегульовано порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду та передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, позивач відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» має можливість звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно в договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18) та від 29 травня 2018 року у справі № 369/238/15-ц (провадження № 14-117цс18).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням вказаного, апеляційний суд обґрунтовано вважав, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

При цьому, суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Апеляційний суд правильно скасував рішення суду першої інстанції, оскільки положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути мотивом для відмови у позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, крім того, апеляційним судом обґрунтовано скасовано рішення суду першої інстанції, а тому рішення суду апеляційної інстанції відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 01 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович