Постанова

Іменем України

29 травня 2019 року

м. Київ

справа № 308/5729/16-ц

провадження № 61-2734св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,

Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 04 грудня

2017 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Джуги С. Д., Кожух О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

Позовна заява мотивована тим, що 20 вересня 2005 року між нею та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (далі - АКБ «Райффайзенбанк Україна») укладений кредитний договір № CNL 800/057/2005, згідно з яким вона отримала кредит на загальну суму 78 000,00 доларів США, для фінансування будівельних робіт та закупівлі будівельних матеріалів на будівництво будинку, строком до 2025 року. Одночасно із договором кредиту між сторонами укладений договір іпотеки, відповідно до якого для забезпечення повного і своєчасного виконання взятих на себе зобов`язань вона надала банку в іпотеку земельну ділянку площею 0,0599 га та будь-яке нерухоме майно, що буде побудоване на ній, за адресою: вул. Осипенка, 37, м. Ужгород. Протягом усього часу виконувала взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів. Проте у 2015 році у сім`ї виникли фінансові проблеми, які були пов`язані із різким коливанням курсу валют, зменшення доходів, і тому вона звернулася до позичальника із заявою про реструктуризацію боргу, проте їй було відмовлено. Також зазначила, що 06 травня 2016 року отримала із регіонального відділення банку повідомлення про заміну кредитора та іпотекодержателя у межах кредитного договору № CNL 800/057/2005. У цьому листі також вказано, що банк відступив право вимоги на користь ОСОБА_2 на підставі договору про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки від 06 травня 2016 року. Вважає, що укладений договір про відступлення права вимоги за кредитним договором від 06 травня 2016 року є недійсним, оскільки ОСОБА_2 не мав індивідуальної ліцензії Національного банку України (далі - НБУ) на здійснення валютних операцій, що унеможливлювало прийняття від ОСОБА_1 платежів у валюті, направлених на погашення боргу за кредитом. Також указує, що укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 правочин за своєю природою є договором факторингу, а такі договори мають право укладати лише фінансові установи, які отримали ліцензію із надання фінансових послуг. Зазначає, що договір про відступлення права вимоги не містить істотних умов щодо обслуговування боржником боргу за кредитним договором чим порушено Закон України «Про захист прав споживачів».

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір, укладений 06 травня 2016 року між ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк», про відступлення права вимоги за кредитним договором від 20 вересня 2005 року

№ CNL 800/057/2005 та договором іпотеки від 20 вересня 2005 року

№ PCL 800/347/2005.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано договір, укладений 06 травня

2016 року між ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк», про відступлення права вимоги за кредитним договором від 20 вересня 2005 року № CNL 800/057/2005 та договором іпотеки від 20 вересня 2005 року № PCL 800/347/2005 недійсним.

Рішення мотивоване тим, що цей договір за своєю природою є договором факторингу, проте ОСОБА_2 (фактор) не має відповідної ліцензії з правом надання фінансових послуг, що суперечить статті 1079 ЦК України та статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Крім того, цей договір укладений з порушенням Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», оскільки ОСОБА_2 не має ліцензії на право здійснення операцій з валютою. Також цей договір всупереч абзацу шостому частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживача» не містить усіх істотних умов.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 04 грудня 2017 року апеляційні скарги ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 задоволено. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що спірний договір є договором відступлення права вимоги, а тому відсутні передбачені статями 203, 215 ЦК України підстави для визнання цього договору недійсним.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У січні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 04 грудня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оспорюваний правочин за своєю правовою природою є договором факторингу, оскільки придбання права вимоги на виконання зобов`язання у грошовій формі за плату є нічим іншим як операцією факторингу, проте судом апеляційної інстанції не надано оцінки цим обставинам, а рішення мотивовано тим, що сторони при укладенні цього договору керувались

статтями 512-519 ЦК України.

У червні 2018 року від ПАТ «ОТП Банк» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому заявник просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У червні 2018 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому заявник просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, судове рішення залишити без змін, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 13 травня 2019 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 20 вересня 2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № CNL 800/057/2005, згідно з яким ОСОБА_1 отримала кредит чотирма траншами на загальну суму 78 000,00 доларів США, на будівництво нерухомого майна, а саме фінансування будівельних робіт та закупівлі будівельних матеріалів, строком до 2025 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 20 вересня

2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки № PCL 800/347/2005, відповідно до якого позивач надала банку в іпотеку земельну ділянку, площею 0,0599 га, що належить іпотекодавцю на праві приватної власності, та нерухоме майно, що буде збудоване на земельній ділянці, за адресою:

АДРЕСА_1 .

ПАТ «ОТП Банк» за кредитним договором № CNL 800/057/2005 є правонаступником АКБ «Райффайзенбанк Україна».

Із довідки ПАТ «ОТП Банк» від 30 листопада 2015 року № 800-5/430 вбачається, що ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором № CNL 800/057/2005. Остаточний строк погашення кредиту - 19 вересня 2025 року. Позичальник ОСОБА_1 погашає кредит та сплачує відсотки за кредитом.

04 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до ПАТ «ОТП Банк» із заявою про скасування частини боргу і встановлення пільгових платежів, однак листом

від 27 квітня 2016 року № 114-1/800-5 ПАТ «ОТП Банк» відмовило позивачу.

06 травня 2016 року між ПАТ «ОТП» Банк» та ОСОБА_2 укладений договір про відступлення права вимоги за кредитним договором від 20 вересня 2005 року

№ CNL 800/057/2005, згідно з умовами якого ОСОБА_2 як новий кредитор сплатив первісному кредитору ПАТ «ОТП Банк» грошову суму в розмірі 54 000,00 доларів США як плату та отримав право грошової вимоги до позивача.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, оскільки ОСОБА_2 не має ліцензії на надання фінансових послуг та не вправі надавати їх.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що спірний договір є договором відступлення права вимоги, а тому відсутні передбачені статтями 203, 215 ЦК України підстави для визнання цього договору недійсним.

Проте із вказаним висновком суду апеляційної інстанції не можна погодитися з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11-ц (провадження № 14-222цс18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Висновки апеляційного суду про те, що відсутні підстави для визнання договору про відступлення права вимоги недійсним, є помилковими, оскільки кредитний договір укладався з фінансовою установою, яка має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, проте відступаючи права вимоги за кредитним договором фізичній особі, відбулася заміна кредитодавця на особу, яка не наділена правом надавати фінансові послуги, тобто не має відповідного обсягу дієздатності, згідно із частиною другою статті 203 ЦК України.

Таким чином, фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ.

Із зазначеного вбачається, що апеляційним судом безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Таким чином, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, рішення апеляційного суду - скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Посилання ОСОБА_2 у відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 щодо укладення саме договору відступлення права вимоги, а не договору факторингу, не заслуговують на увагу, оскільки відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, адже для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом справу розглянуто неповноважним складом суду є неприйнятними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що суд апеляційної інстанції розглянув заяву судді Куштана Б. В. про самовідвід, яку ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 25 травня

2017 року задоволено, а отже, справу розглянуто належним складом суду у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Джуги С. Д., Кожух О. А.

Розподіл судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 102,40 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 04 грудня 2017 року скасувати, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 квітня

2017 року залишити в силі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» та ОСОБА_2 на користьОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 551,20 грн з кожного.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко