Справа № 130/1670/18
Провадження № 22-ц/801/1236/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Заярний А. М.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 рокуСправа № 130/1670/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача - Оніщука В.В.,

Суддів: Копаничук С.Г., Голоти Л.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Комунальне підприємство «Жмеринкакомунсервіс»,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу Комунального підприємства «Жмеринкакомунсервіс» на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 11 квітня 2019 року, постановлене у складі судді Заярного А.М., в залі суду,

встановив:

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Комунального підприємства «Жмеринкакомунсервіс» про поновлення на роботу, стягнення заробітної плати на час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 відповідно до наказу № 148-к від 04.10.2012 року була прийнята на роботу в КП «Жмеринкакомунсервіс» на посаду двірника, де пропрацювала до 12 червня 2018 року.

За час роботи в КП «Жмеринкакомунсервіс» вона не мала жодного дисциплінарного стягнення. За відповідальне ставлення до виконання своїх обов`язків нагороджувалась почесною грамотою виконкому Жмеринської міської ради.

12.06.2018 року відповідно до наказу № 127 від 12.06.2018 року вона була звільнена з займаної посади відповідно до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Наказ про звільнення для ознайомлення їй не надавався, проте в усній формі їй було повідомлено, що вона була звільнена за прогули, а саме за відсутність на робочому місці 11.06.2018 року, що на її думку не відповідає дійсності.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки нею не було допущено жодного прогулу, 11.06.2018 року вона відпрацювала повний робочий день на своїй дільниці, займаючись прибиранням прибудинкової території будинків АДРЕСА_2 , що можуть підтвердити жителі даних будинків, які звертались до в.о. начальника КП «Жмеринкакомунсервіс» ОСОБА_2 з відповідним листом-заявою, проте останній відмовився приймати дану заяву до розгляду. На переконання позивача, вона була звільнена з роботи з особистих мотивів в.о. начальника КП «Жмеринкакомунсервіс» ОСОБА_2 , через невиконання нею його незаконних вказівок, за що він погрожував їй звільненням. Також, 13.06.2018 року з аналогічних підстав з роботи був звільнений її чоловік.

В результаті незаконного звільнення позивач втратила роботу, а разом з цим і заробітну плату в зв`язку з вимушеними прогулами в період з 13.06.2018 по даний час.

У позовній заяві ОСОБА_1 просила суд визнати причину її звільнення незаконною і поновити її на роботі на посаді двірника в Комунальному підприємстві «Жмеринкакомунсервіс», стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 11 квітня 2019 року позов задоволено.

Визнано звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту четвертого частини першої ст. 40 КЗпП України незаконним.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді двірника в Комунальному підприємстві «Жмеринкакомунсервіс» з 13 червня 2018 року.

Стягнуто з Комунального підприємства «Жмеринкакомунсервіс» на корить ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 червня 2018 року по дату ухвалення рішення суду (11.04.2019) в розмірі 37499 гривень 66 коп.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та в частині стягнення на її користь середнього заробітку з Комунального підприємства «Жмеринкакомунсервіс» за час вимушеного прогулу за один місяць рішення суду допущено до негайного виконання.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 з роботи було проведено за відсутності відповідних підстав та всупереч вимогам закону, що відповідно є підставою для поновлення позивача на роботі та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Комунальне підприємство «Жмеринкакомунсервіс» подало апеляційну скаргу у якій зазначає про неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема відповідач у апеляційній скарзі зазначає, що під час розгляду справи суд першої інстанції помилково не врахував письмових пояснень та доказів відповідача, обґрунтувавши рішення виключно показами свідків та доводами позивача, що призвело до неправильного вирішення спору.

В апеляційній скарзі Комунальне підприємство «Жмеринкакомунсервіс» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На апеляційну скаргу подано відзив позивачем у якому вказала на безпідставність апеляційної скарги і просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

10 червня 2019 року Комунальне підприємство «Жмеринкакомунсервіс» подало письмові пояснення по справі у яких акцентує увагу на порушення судом норм процесуального права, зокрема порядку подання та дослідження доказів, а також підтримує доводи та вимоги викладені в апеляційній скарзі.

Апеляційна скарга на підставі ст.369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 04.10.2012 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу двірником в КП «Жмеринкакомунсервіс».

Із копії подяки КП «Жмеринкакомунсервіс» видно, що ОСОБА_1 висловлена подяка за добросовісне виконання своїх обов`язків, сумлінну працю, за людяність. Доброзичливість та старанність (а.с.8).

Як вбачається з копії списку двірників КП «Жмеринкакомунсервіс» та закріплені за ними прибудинкові території, затвердженого директором КП «Жмеринкакомунсервіс» ОСОБА_3 , за двірником ОСОБА_1 закріплена прибудинкова територія по АДРЕСА_2 (а.с.39).

Колективним договором КП «Жмеринкакомунсервіс» на 2017-2020 роки визначено графік роботи дворових робочих, а саме: щодня з 6:00 до 15:00 год. з перервою на обід з 11:00 до 13:00 год.; в суботу з 7:00 до 12:00 год. без обідньої перерви, вихідний неділя (а.с.40).

Згідно акту від 11.06.2018 року, складеного в.о. директора КП «Жмеринкакомунсервіс» ОСОБА_2 , майстром по обслуговуванню житлового фонду ОСОБА_4 та інспектором з кадрів ОСОБА_5 , при обході дворів будинків по АДРЕСА_2 встановлено відсутність на робочому місці двірника ОСОБА_1 з 06 години 25 хвилин до 10 години 00 хвилин, тобто 3 години 35 хвилин. Причина відсутності невідома. (а.с. 43)

Як вбачається із доповідної записки та акту від 12.06.2018 року, ОСОБА_1 відмовилась від надання письмового пояснення щодо її відсутності на робочому місці більше трьох годин (а.с.46,47).

Відповідно до наказу № 127-к КП «Жмеринкакомунсервіс» про припинення трудового договору, ОСОБА_1 12.06.2018 звільнено з посади двірника з підстав відсутності на робочому місці більше трьох годин, згідно п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.33).

Згідно ст. 5-1 КЗпП України Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно зі статтею 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

Разом з тим саме на роботодавця покладається обов`язок доказування фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина особи як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини, а так само за відсутності будь-якої зі складових елементів дисциплінарного проступку, працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

У трудовому законодавстві визначено певну процедуру притягнення фізичної особи до дисциплінарної відповідальності як одного з видів юридичної відповідальності, дотримання якої є передумовою правомірності застосованих до працівника заходів.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнення за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3, 4, 7, 8 ст.40 і п.1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 148-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника.

Тобто, за змістом вказаних норм закону, звільнення є крайньою мірою відповідальності працівника за скоєння дисциплінарних правопорушень.

Так, судом встановлено, що листом - зверненням жителів будинку по АДРЕСА_2 , останні своїми підписами підтверджували, що двірник ОСОБА_1 11.06.2018 була присутня на своєму робочому місці з 06.00 по 15.00 год. (а.с.63).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було допитано в якості свідків гр. ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ОСОБА_11 жителів АДРЕСА_2 , де прибудинкову територію прибирала ОСОБА_1 .

Вказані особи повідомили суду, що 11 червня 2018 року ОСОБА_1 займалась прибиранням прибудинкової території, двір знаходився в чистому стані, а також охарактеризували ОСОБА_1 як старанного та добросовісного працівника, яка належно виконувала свої обов`язки по прибиранню прибудинкової території. Двір знаходився в чистому стані.

Допитана судом першої інстанції в якості свідка інспектор з кадрів КП «Жмеринкакомунсервіс» ОСОБА_5 вказала, що 11.06.2018 приблизно о 07:30 год. ранку до неї зателефонував головний інженер підприємства ОСОБА_12 та повідомив, що володіє інформацією про відсутність на робочому місці двірника ОСОБА_13 , в зв`язку з чим просив її приїхати на вул. Шекінську, що вона і зробила. Прибувши у вказане місце, приблизно біля 8 години ранку, де вже були присутні головний інженер ОСОБА_12 та майстер ОСОБА_4 , пройшовшись по території двору, де розташовані будинки під номерами АДРЕСА_2 ОСОБА_1 вони не застали, після чого приблизно о 10 годині ранку того ж дня вона повернулась на робоче місце. Вказала, що позивачу вони не телефонували, якогось надзвичайного засмічення на вищевказаній території вона не бачила. Догана ОСОБА_13 не виносились, накази про притягнення її до дисциплінарної відповідальності не видавались. Чому її так суворо покарали та відразу звільнили, пояснити не може.

Головний інженер КП «Жмеринкакомунсервіс» ОСОБА_14 та майстер цього ж підприємства ОСОБА_4 в своїх поясненнях категорично наполягали на відсутності позивача на робочому місці.

Надаючи оцінку показам усіх свідків слід врахувати наступне.

Згідно із ст. 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Статтею ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи покази свідків, суд першої інстанції дотримався встановленого ст. 89 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду обставин справи аналізує та оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи та заперечення сторін.

Також, слід врахувати, що для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того, аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення і таке стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).

В ході оцінки доказів по справі в сукупності із показами свідків, суд першої інстанції правильно врахував, що по факту відсутності ОСОБА_1 на робочому місці роботодавцем обставини не встановлювались і дисциплінарне провадження не здійснювалось, не з`ясовувались причини цієї відсутності, не відібрано пояснення працівника, при цьому акт від 12.06.2018 року про відмову ОСОБА_1 від надання пояснень, суд розцінив критично.

Крім цього, у свідченнях суду самі ж працівники КП «Жмеринкакомунсервіс», якими складено акт про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці, зазначають те, що вони 11.06.2018 року лише одноразово відвідували територію закріплену за позивачем, а сам акт складався у приміщенні КП «Жмеринкакомунсервіс».

Приєднані до матеріалів фотокартки не підтверджують факту відсутності позивача на робочому місці.

Таким чином, факт відсутності позивача на робочому місці більше трьох годин не підтверджено належними і допустимими доказами.

Вказані обставин свідчать про те, що притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності відбулося з порушенням встановленого порядку та всупереч вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині поновлення на роботі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, вчинення ОСОБА_1 прогулу не доведено, а наказ про її звільнення прийнято без з`ясування обставин, що послугували підставою для його винесення.

Також є правильним висновок суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до положень ч.2 ст. 235 КЗпП України - при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року №100.

Згідно довідки КП «Жмеринкакомунсервіс» розміру середнього заробітку ОСОБА_1 за один день складає 148,22 грн. (а.с.53).

Відповідно до п. 8 р. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Визначаючи розмір середнього заробітну за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 та правильно встановив, що середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.06.2018 по 11.04.2019, виходячи з її середньоденного розміру 148,22 грн., становить 37499 (тридцять сім тисяч чотириста дев`яносто дев`ять) грн. 66 коп.

Вказаний розрахунок доводами апеляційної скарги не спростовується.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 13, 76-81, 89, 90 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 2 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Аргументи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову, а відтак не є підставою для скасування судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновком суду першої інстанцій, власного тлумачення апелянтом вимог чинного законодавства та характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Жмеринкакомунсервіс» залишити без задоволення, а рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 11 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді /підпис/ С.Г. Копаничук

/підпис/ Л.О. Голота

Згідно із оригіналом:

Суддя-доповідач: В.В. Оніщук