РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області у складі:

головуючого судді Кучиної Н.Г.,

з участю секретаря судового засідання Ющук О.С.,

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №569/11737/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Рівнегаз» про захист прав споживача, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала та, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини і підстави, просить суд зобов»язати Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Рівнегаз» встановити безкоштовно індивідуальний лічильник обліку природного газу для споживача ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що вона проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідно до п.1 ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», вона має право на встановлення індивідуального лічильника газу для приготування їжі та відповідно до п.1 ст.3 даного закону має право на встановлення даного газового лічильника безкоштовно, за рахунок коштів субєктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території. ПАТ «Рівнегаз» згідно вищевказаного закону, зобовязаний був забезпечити встановлення лічильників газу безкоштовно. Вона подавала заяву до ПАТ «Рівнегаз» про безкоштовне встановлення індивідуального лічильника газу для приготовлення їжі в її квартирі 15 травня 2018 року. ПАТ «Рівнегаз» заперечував в своїх відповідях та давав невірну, необґрунтовану відповідь.

Представник ПАТ «Рівнегаз» ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, суду пояснив, що на час звернення позивача із заявою про встановлення їй індивідуального лічильника, діяв закон, яким передбачалось забезпечення приладами обліку газу до 01.01.2018 року і не було передбачено чи загальнобудинковими, чи індивідуальним. Національним регулятором було прийнято рішення забезпечити споживачів загальнобудинковими лічильниками, у зв'язку з чим, в березні 2017 року будинок позивача було обладнано загальнобудинковим лічильником газу. Отже, ПАТ «Рівнегаз» були виконані всі вимоги закону щодо забезпечення приладами обліку позивача, тому позов задоволенню не підлягає.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 15 травня 2018 року ОСОБА_1 зверталася до ПАТ «Рівнегаз» із заявою про встановлення індивідуального лічильника газу (безкоштовно) за адресою вул.Гарна,10 А , кв.14.

Листом ПАТ «Рівнегаз» №Рв 01.3-ЛВ-2990-0518 від 24.05.2018 року, повідомив позивача про те, що на виконання Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" проводяться заходи щодо встановлення будинкових вузлів обліку газу, відтак ПАТ «Рівнегаз» було забезпечено комерційний облік природного газу відповідно до вимог Закону за адресою м.Рівне, вул. Гарна,10А та було встановлено загальнобудинковий вузол обліку природного газу, крім того у будинках у яких облік спожитого газу здійснюється загально будинковим лічильником не передбачено обовязку оператора ГРМ встановлювати індивідуальні лічильники газу. Разом з тим, згідно до ст.3 Закону, споживачі можуть самостійно забезпечити встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу з джерел не заборонених законодавством в т.ч. і за власний рахунок.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1023-XII «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності.

За змістом статті 21 цього Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону № 1023-XII крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (частини перша, друга статті 20 Закону«Про житлово-комунальні послуги»).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 21 Закону «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов'язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Як зазначено у частині першій статті 30 Закону «Про житлово-комунальні послуги» , державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій.

Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом № 3533-VI «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» .

Згідно ст.1 ЗУ» Про ринок природного газу» по відношенню до побутового споживача, ПАТ по газопостачанню та газифікації « Рівнегаз» є розподільником , оператором газорозподільної мережі.

Статтею 1 Закону України « Про забезпечення комерційного обліку газу» визначено, що споживачами природного газу є фізичні особи ( населення), фізичні особи - підприємці та юридичні особи, які відповідно до договору користуються послугами з газопостачання та використовують природний газ для приготування їжі, опалення, підігріву води, а також як паливо або сировину.

Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу ГРС Оператор ГРМ - суб'єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно з положеннями статті 6 Закону «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», газорозподільні підприємства зобов'язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законом від 21 грудня 2017 року № 2260-VIII «Про внесення змін до Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" щодо порядку встановлення лічильників споживачам природного газу», - тільки для приготування їжі - з 01 січня 2021 року.)

Таким чином ст.ст.2, 6 Закону України « Про забезпечення комерційного обліку природного газу» визначають обов»язок ПАТ по газопостачанню та газифікації «Рівнегаз» встановити за власний рахунок саме квартирні прилади обліку газу в квартирі позивача.

З поданого до суду відповідачем відзиву вбачається, що працівниками ПАТ « Рівнегаз» в березні 2017 року було виконано роботи щодо встановлення загально будинкового вузла обліку газу.

Крім того, судом встановлено, що позивач є споживачем природного газу, а відповідач - Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.

Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2498 ( далі по тексту Типовий договір) цей договір є договором приєднання, публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об'єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України.

Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об'єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі ГРС.

Суд установив, що позивач також приєдналася до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживає природний газ та щомісячно сплачує рахунки за спожитий природний газ.

Права та обов'язки споживачів чітко визначені Типовим договором, а саме розділом IV «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», розділом V «Права та обов'язки споживача» та розділом VІ «Права і обов'язки постачальника».

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За положеннями постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28 грудня 2011 року № 150 «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу» (з 2011 року по 31 травня 2017 року) до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб. м природного газу.

Згідно з додатком № 1 до вказаної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1000 куб. м природного газу, які становили 6,96 грн, а згідно з додатком № 1 до постанови від 27 вересня 2016 року № 1625 у структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 куб. м становлять 25,20 грн.

Оскільки позивач сплачувала за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, то суд першої інстанції зробив правильний висновок, що відповідач зобов'язаний надавати послуги, які оплачені позивачами, та відповідно до частини першої статті 6 Закону № 3533-VI забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі, - до 01 січня 2018 року, адже зміна терміну встановлення таких лічильників для вказаної категорії осіб відбулася після ухвалення судового рішення.

Доводи представника відповідача, що оплачена позивачем сума на встановлення лічильника не відповідає дійсній вартості таких лічильників, суд вважає такими, що не звільняють ПАТ «Рівнегаз» від обов'язку встановити лічильники, зважаючи, що тарифи формуються уповноваженим органом і споживачі природного газу позбавлені можливості впливати на прийняте рішення щодо визначення тарифу та його складових.

Доводи представника відповідача, що Національною комісією, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затверджено розрахунок доцільності встановлення загальнобудинкових вузлів обліку газу згідно з Планом розвитку газорозподільної системи ПАТ «Рівнегаз» на 2016-2025 роки, у якому встановлення будинкового вузла обліку газу за адресою: вул. Гарна, 10-а м.Рівне визнано доцільним, суд вважає такими, що не звільняють його від обов'язку встановити індивідуальні лічильники позивачам.

Зважаючи, що позивач виконувала обов'язок щодо сплати отриманих послуг, у тариф яких включено і вартість та роботи зі встановлення індивідуальних лічильників газу населенню, частково такі роботи відповідачем було здійснено, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що вимоги статті 6 Закону № 3533-VI мають вищу юридичну силу, ніж рішення Національної комісії, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Ці вимоги зобов'язують відповідача забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі, - до 01 січня 2018 року.

Відмова відповідача встановити індивідуальні лічильники позивачам суперечить вимогам законодавства, порушує права позивачів. З урахуванням вимог статті 5 Закону № 1023-XII, статті 2 Закону № 1875-IV волевиявлення позивачів на встановлення індивідуальних лічильників газу не може бути порушеним.

Свій висновок по суті вирішеного спору суд обґрунтовує тим, що задоволення вимог позивача буде відповідати зазначеній державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивачів з отримання послуги по газопостачанню; встановлення позивачам індивідуальних лічильників забезпечить оплату кожним з них саме того об'єму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість.

Вирішуючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суд керується частиною першою статті 3 Закону № 3533-VI, згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Саме на відповідача покладений обов'язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов'язку на споживачів є неправомірним.

Обраний позивачами спосіб захисту суд вважає таким, що відповідає вимогам статті 16 ЦК України.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором України (стаття 5 ЦПК України у редакції, від 03 жовтня 2017 року).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «ОСОБА_3 проти України», заява № 21722/11).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№ 20372/11).

При вирішенні спору по суті, суд також керується постановою ОСОБА_4 Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17, у якій суд зробив висновок, що саме на газорозподільну організацію покладно обов»язок встановити саме квартирні прилади обліку газу у багатоквартирному будинку.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене та відповідно до ст.ст. 2, 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» визначають обов'язок Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Рівнегаз» встановити за власний рахунок саме квартирні прилади обліку газу в квартирі позивача.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог, оскільки будинок позивача обладнано будинковим приладом обліку, а позивач на даний час позбавлений можливості як споживач послуг вносити кошти за реально використаний нею природний газ, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню і слід зобов'язати Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Рівнегаз» встановити безкоштовно індивідуальний лічильник обліку газу для споживача ОСОБА_1, за адресою: м.Рівне, вул.Гарна,10 А кв.14.

Керуючись ст.ст.258,259,264,265,268,273,352,354 ЦПК України, суд, -

В И Р I Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Рівнегаз» про захист прав споживача задоволити.

Зобов»язати Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Рівнегаз» встановити безкоштовно індивідуальний лічильник обліку природного газу для споживача ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Рівнегаз» в дохід держави 704, 80 грн

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо або через Рівненський міський суд в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2 а, кв. 14.

Відповідач - Публічне товариство по газопостачанню та газифікації «Рівнегаз», ідентифікаційний код юридичної особи: 03366701, адреса місцезнаходження: м. Рівне, вул. Івана Вишенського, 4.

Повний текст рішення складено 11 січня 2019 року

Суддя Н.Г.Кучина