КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2019 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи № 380/42/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8843/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченка М.М.

суддів: Желепи О.В., Рубан С.М.

розглянув у в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та дружини до досягненню дитиною трьохрічного віку

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Тетіївського районного суд Київської області ухваленого 15 квітня 2019 року в приміщенні суду в складі судді Косович Т.П.,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до Тетіївського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на її користь на утримання дочки в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімум для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі до суду і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача аліменти на утримання позивача в розмір 1/6 частин всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку - 25 січня 2021 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась на те, що вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від якого має доньку, ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає та знаходиться на утриманні матері і виховується нею одноособово. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини та її не дає, а тому позивач звернулась до суду із даним позовом.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 15 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та дружини до досягненню дитиною трьохрічного віку - задоволено.

Стягнуто щомісячно з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - дочки ОСОБА_3 з усіх видів доходу відповідача в розмірі 1/4 частини, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 9 січня 2019 року до повноліття дитини.

Стягнуто щомісячно з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини з усіх видів доходу відповідача, починаючи з 9 січня 2019 року до досягнення донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.

Зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з порушеннями норм чинного законодавства. Крім того зазначає, що суд першої інстанції в порушення вимог закону належним чином не повідомив відповідача про судові засідання. Вказує також, що стягнутий розмір аліментів унеможливить нормальне існування відповідача, оскільки приживає в місті Києві з найдорожчими цінами на продукти харчування та комунальні послуги. Щодо вимог позивача про стягнення аліментів на її утримання вважає, що такі вимоги відповідають розумності, об`єктивності та справедливості.

Поданий ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу суд не приймає до уваги, оскільки у порушення вимог ч.4 ст.360 ЦПК України до відзиву не додано докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки ціна позову в даній справі менша ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також враховуючи, що справи про стягнення аліментів підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження, суд ухвалив розглянути дану справу в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 23 липня 2016 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, про що зроблено відповідний актовий запис № 107, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.6).

В період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась дочка ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданого 26 січня 2018 року Тетіївським РВДРАЦС ГТУЮ у Київській області (а.с. 7).

Судом встановлено, що дочка сторін проживає разом з позивачем, що підтверджується довідкою від 9 січня 2018 року виданою виконкомом Кошівської ради Тетіївського району Київської області про те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Сторонами не заперечується, що їхня донька проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні. Також встановлено, що позивач знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Визначаючи розмір аліментів на утримання дружини та дочки сторін, суд виходив з того, що позивач утримує дитину одноособово, відповідач проживає окремо, батько не приймає участі у вихованні дитини та не забезпечує матеріально дитину та дружину, яка потребує матеріальної допомоги.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Згідно ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина 3 статті 181 СК України).

Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку.

За приписами ч.1 та ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №78-ХІІ, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ч.1 ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

ОСОБА_2 є чоловіком працездатного віку, відомостей про незадовільний стан його здоров`я відповідачем суду не надано. Доказів того, що він має на утриманні інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина.

Враховуючи обставини, викладені у ч. 1 ст. 182 СК України, суд встановив, що розмір аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_3 вірно визначений судом у розмірі 1/4 з усіх видів доходу відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 9 січня 2019 року до повноліття дитини. Саме такий розмір щомісячного грошового забезпечення на думку апеляційного суду є необхідним та достатнім для забезпечення потреб дитини, її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

Висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам Закону.

Доводи апеляційної скарги в частині необхідності зменшення розміру аліментів до 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, апеляційний суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Національним законодавством визначено мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України).

Так, згідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень.

Так, згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Доводи апеляційної скарги не містять жодного посилання на те, що стягнутий розмір аліментів є несправедливою, та такою, що значно перевищує витрати на дитину.

Зміст апеляційної скарги свідчить про те, що відповідач свої власні інтереси, ставить вище, ніж свої обов`язки щодо надання доньці належного рівня життя.

Посилання на те, що відповідач має невеликий дохід, суд не приймає з огляду на те, що проживаючи у місті Києві , відповідач з метою належного виконання своїх обов`язків щодо утримання дитини має можливість влаштуватись на роботу з більшою заробітною платою .

Так, за інформацією Головного управління статистики у місті Києві середня номінальна заробітна плата за видами діяльності у січні 2019 року становила 13721 грн., а в березні 2019 року становила 16207 грн., а у квітні 15876 грн.

Апеляційний суд також враховує, те що відповідач є здоровою працездатною людиною, оскільки протилежного матеріали справи не містять та відповідачем не доведено, Тобто, при відповідальному ставленні до своїх батьківських обов`язків надати належний рівень матеріального забезпечення своїй доньці, він має можливість в регіоні в якому він проживає заробити достатньо коштів.

Визначений судом розмір аліментів відповідає найкращим інтересам дитини, а також засадам розумності та справедливості.

Відповідно ч. ч.2, 4 статті 84 Сімейного кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Судом вірно зауважено, що позивач має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років, оскільки вона потребує матеріальної допомоги від чоловіка, а останній може надавати таку допомогу.

Доводи скаржника щодо того, що судом належним чином не повідомлено про розгляд справи, що є підставою для скасування судового рішення апеляційним судом вважаються необґрунтованими з огляду на таке.

Частиною 3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Так, дійсно судом розглянуто справу за відсутності відповідача, проте, як вбачається з матеріалів справи судом направлялись повістки про виклик до суду, проте конверти повертались з відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання».

При цьому судом встановлено, що ОСОБА_2 достеменно відомо про розгляд Тетіївським районним судом Київської області даної цивільної справи, оскільки подав відзив на позовну заяву, при цьому не цікавився розглядом справи.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97- ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадкуучасник справи повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_2 самостійно не цікавився розглядом справи, ігнорував виклики до суду при цьому апеляційний суд звертає увагу, що провадження у справах про стягнення аліментів розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження, та можуть розглядатись без виклику у судове засідання, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 7, 367- 9, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 15 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя:

Судді: