Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 641/4205/16-ц

провадження № 61-22648св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Сьома Харківська державна нотаріальна контора,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 19 жовтня 2016 року у складі судді Колодяжної І. М. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області

від 19 січня 2017 року у складі колегії суддів: Міненкової Н. О., Кокоші В. В., Пономаренко Ю. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Сьома Харківська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 23 травня 2008 року між

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір дарування

Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори Головань В. Я. та зареєстрований в реєстрі за № 5-647.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 26 жовтня 2004 року припинено право спільної сумісної власності між

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 та визначено ідеальну частку в розмірі

Ѕ частини спірної квартири за ОСОБА_3

Ухвалою Комінтернівського районного суду міста Харкова від 11 травня 2005 року рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова

від 26 жовтня 2004 року скасовано.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07 червня 2007 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 квітня

2007 року змінено. Виділено у користування ОСОБА_3 у квартирі

АДРЕСА_1 житлову кімнату

№ 9 площею 16,3 кв. м, з котрої є вихід на лоджію площею 1,7 кв. м. Виділено у користування ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 житлову кімнату № 7 площею 13, 2 кв. м та житлову кімнату № 8 - 15,0 кв. м, з котрої є вихід на лоджію - 1,4 кв. м.

У загальному користуванні співвласників залишено службові приміщення площею 19,7 кв. м, ванну кімнату № 3 - 2,1 кв. м, кухню № 4 -6,7 кв. м, вбудовані шафи № 5 та № 6 - 0,2 кв. м та 0,6 кв. м.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 навмисно приховав від нотаріуса при укладенні договору дарування факт про наявність рішень судів, якими розподілені частки спірної квартири між співвласниками, у зв`язку з чим укладення даного договору суттєво порушує законні права позивача на спірну квартиру, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , укладеного 23 травня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори Головань В. Я.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 19 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що договір дарування укладений внаслідок введення в оману чи обману. Крім того, позивач звернувся до суду з позовом, пропустивши без поважних причин позовну давність тривалістю п`ять років, встановлену частиною третьою статті 258 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19 січня 2017 року рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 19 жовтня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки

ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами наявність умислу в діях ОСОБА_3 , істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що спірна квартира знаходилась у спільній сумісній власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посилання на те, що дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на житло належить Ѕ частина вказаної квартири не відповідає дійсності. Разом з тим, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07 червня 2007 року встановлено порядок користування приміщеннями в квартирі, який не відповідав праву власності на Ѕ частку, тобто подароване майно мало обтяження правом користування ОСОБА_1 , яке встановлено за рішенням суду. Позивач вважає договір дарування недійсним, оскільки ОСОБА_3 навмисно приховав від нотаріуса при укладанні договору дарування факт про наявність рішень судів, якими розподілені частки спірної квартири між співвласниками, тобто ввів в оману не сторону правочину, а нотаріуса, а тому оспорюваний правочин є недійсним на підставі статей 203, 215, 230 ЦК України.

Доводи інших учасників справи

У квітні 2017 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірним правочином порушені його майнові права на вказану квартиру. Отже, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами установлено що рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 26 жовтня 2004 року припинено право спільної сумісної власності між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 та визначено ідеальну частку в розмірі Ѕ частини спірної квартири за ОСОБА_3

Ухвалою Комінтернівського районного суду міста Харкова від 11 травня 2005 року рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова

від 26 жовтня 2004 року скасовано.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 17 березня 2006 року визначено ОСОБА_3 ідеальну частку у розмірі Ѕ в праві загальної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Вказане рішення суду першої інстанції набрало законної сили і не скасовано.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 05 квітня 2007 року зобов`язано ОСОБА_3 здійснити переобладнання за власний рахунок у квартирі АДРЕСА_1 . Визначено у житловій кімнаті № 8 встановити перегородку на продовженні стіни коридору № 1 і обладнати вбудовану шафу № 10 площею 2,8 кв. м (1,35 x 2,11 = 2,8). Дверний блок для користування шафою встановити з боку коридору № 1, а за бажанням власника кімнати № 9 ОСОБА_1 - з боку кімнати № 9.

Виділено у користування ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 житлову кімнату № 7 площею 13, кв. м та житлову кімнату № 8 - 12,0 кв. м, з котрої є вихід на лоджію - 1,4 кв. м. Виділено у його користування вбудовані шафи № 5 та № 6 - площею

0,2 кв. м та 0,6 кв. м. Всього у користування ОСОБА_3 , з урахуванням площі службових приміщень виділено 36,85 кв. м загальної площі квартири АДРЕСА_1 .

Виділено у користування ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 житлову кімнату № 9 площею 16,3 кв. м, з котрої є вихід на лоджію - 1,7 кв. м. Виділено у його користування вбудовану шафу № 10 -2,8 кв. м. Усього у користуванні ОСОБА_1 , з урахуванням площі службових приміщень, виділено 30,25 кв. м загальної площі квартири АДРЕСА_1 .

У загальному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 залишено службові приміщення площею 18,9 кв. м, а саме: коридор № 1 - 9,1 кв. м, санвузол

№ 2 - 1,0 кв. м, ванну кімнату - 2,1 кв. м, кухню № 4 - 6,7 кв. м.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про припинення спільної сумісної власності та визначення ідеальної частки в праві спільної часткової власності на квартиру задоволено. Припинено спільну сумісну власність між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 . Визначено за ОСОБА_1 ідеальну частку в розмірі Ѕ в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 . У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим приміщенням відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07 червня 2007 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 квітня

2007 року змінено. Виділено у користування ОСОБА_3 у квартирі

АДРЕСА_1 житлову кімнату

№ 9 площею 16,3 кв. м, з котрої є вихід на лоджію площею 1,7 кв. м. Виділено у користування ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 житлову кімнату № 7 площею 13, 2 кв. м та житлову кімнату № 8 - 15,0 кв. м, з котрої є вихід на лоджію - 1,4 кв. м. У загальному користуванні співвласників залишено службові приміщення площею 19,7 кв. м, ванну кімнату № 3 - 2,1 кв. м, кухню № 4 -6,7 кв. м, вбудовані шафи № 5 та № 6 - 0,2 кв. м та 0,6 кв. м.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вказане рішення апеляційного суду набрало законної сили.

Також суди встановили, що 23 травня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори Головань В. Я. та зареєстрований в реєстрі за № 5-647.

Право власності ОСОБА_2 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 зареєстровано 24 червня 2008 року, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 24 червня 2008 року № 19294457.

Також суди встановили, що відповідно до відповіді на звернення ОСОБА_2 від 14 липня 2016 року № 6-229/07 Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» у серпні 2012 року особистий рахунок на спірну квартиру переоформлено на ОСОБА_2 .

З повідомлення Комунального підприємства «Харківводоканал»

від 01 серпня 2016 року вбачається, що 01 жовтня 2011 року особистий рахунок на квартиру АДРЕСА_1 переоформлено також на ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першою, другою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою, другою статті 357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (за змінами та доповненнями), роз`яснено судам, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Як встановлено судами, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками спільної часткової власності, яка складається з квартири

АДРЕСА_1 , частки кожного з них є рівними та складають Ѕ частини спірної квартири.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що встановлений раніше рішеннями попередніх судів між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 порядок користування житловими приміщеннями спірної квартири не є виділом в натурі у власність цих приміщень кожному із співвласників і не змінює їх часток у праві власності.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_1 як на підставу заявлених позовних вимог посилався на положення статті 230 ЦК України, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_3 навмисно приховав від нотаріуса при укладанні договору дарування факт про наявність рішень судів, якими розподілені частки спірної квартири між співвласниками, тобто ввів в оману не сторону правочину, а нотаріуса.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Отже, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили із того, що позивач не довів, що при укладенні договору дарування квартири, ОСОБА_3 ввів нотаріуса в оману.

Крім того, ОСОБА_1 не є стороною вказаного договору дарування, тому положення статті 230 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Доводи касаційної скаргипро те, що спірна квартира знаходилась у спільній сумісній власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 17 березня 2006 року визначено за ОСОБА_3 ідеальну частку у розмірі Ѕ в праві загальної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 та рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 05 квітня 2007 року визначено за ОСОБА_1 ідеальну частку в розмірі Ѕ в праві спільної часткової власності на спірну квартиру. Отже, вказані доводи є необґрунтованими.

Вказані рішення судів першої та апеляційної інстанцій є достатньо мотивованими та відповідають вимогам закону.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому вказані судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 19 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 19 січня

2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська