КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6579/2019 Головуючий у 1 інстанції - Шевченко Т.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2019 року Київський апеляційний суд в складі:

Судді - доповідача: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Поліщук Н.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» Іванова Андрія Олександровича та апеляційною скаргою Голови правління Державної іпотечної установи Камузи Андрія Олександровича на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 лютого 2019 року по цивільній справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Танк Транс», третя особа: Публічне акціонерне товариство «Дельта банк», про визнання недійсним договору відступлення права вимоги та за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до Державної іпотечної установи, ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Танк Транс» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року позивач Державна іпотечна установа звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ТОВ «Танк Транс», третя особа: ПАТ «Дельта банк», про визнання недійсним договору відступлення права вимоги.

На обґрунтування позовних вимог вказував, що між Державною іпотечною установою та ПАТ «Дельта Банк» був укладений Договір банківського рахунку 26/995-070 від 27.02.2013 року. В забезпечення виконання зобов`язань за договором був укладений договір застави майнових прав № д-1.1/2014 від 04.09.2014 року.

04 вересня 2014 року між Державною іпотечною установою та Банком був укладений договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014, відповідно до п. 1.2 якого, первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув права вимоги, зокрема за договором кредитної лінії № ВКЛ-2005880 від 09.06.2011 року, укладеного між Банком та ТОВ «Танк Транс».

Пунктом 2.2 Договору відступлення встановлено, що в залежності від випадків, передбачених п.2.1 вказаного Договору, п. 1.2 набирає чинності в разі прийняття НБУ рішення про віднесення Банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення).

Вказував, що Постановою НБУ № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта банк» до категорії неплатоспроможних» від 02 березня 2015 року, АТ «Дельта Банк» з 03 березня 2015 року віднесено до категорії неплатоспроможних. Таким чином, 02.03.2015 року позивач набув у власність права вимоги за кредитним договором.

27.02.2015 року ТОВ «Танк Транс» направив Банку заяву про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог від 27.02.2015 року. В заяві про зарахування Товариство зазначає, зокрема, про припинення внаслідок зарахування зобов`язань Товариства перед Банком за кредитним договором у розмірі 212 725,36 Євро та припинення зобов`язань щодо сплати банком на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором банківського вкладу (депозиту) «8 років разом» № 003-09508-060514 від 06.05.2014 року, укладеного між Банком та ОСОБА_1 в частині вимог на суму 441 523,22 доларів США.

Державна іпотечна установа, не погодившись із заявою про зарахування, звернулась до Господарського суду м. Києва з позовною заявою про визнання недійсним зарахування вимог, здійснених на підставі заяви про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог від 27.02.2015 року.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 04.12.2015 року, залишеним без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.04.2016 року та Постановою Вищого господарського суду України від 11.07.2016 року позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог.

На думку позивача, ТОВ «Танк Транс» укладенням договору відступлення прав вимоги за договором банківського вкладу з ОСОБА_1 вчинив дії, внаслідок яких зменшилось забезпечення за договором застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014 року, що порушує права та інтереси позивача та унеможливлює Державну іпотечну установу задовольнити свої вимоги.

У листопаді 2016 року ПАТ «Дельта банк» звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір відступлення прав вимоги за договором банківського вкладу, укладеного між ТОВ «Танк Транс», як нового кредитора, та ОСОБА_1 , як первісного кредитора, від 03 серпня 2014 року.

На обґрунтування позовних вимог, ПАТ «Дельта банк» вказував, що оскаржуваний правочин не відповідає вимогам статей 512, 514 ЦК України, п.1.8. Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженого постановою правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року №492, оскільки оспорюваний правочин не передбачає можливості зміни власника рахунку (заміни сторони у зобов`язанні), що виключає наявність у ТОВ «Танк Транс» будь - яких прав кредитора перед ПАТ «Дельта Банк» за договором банківського вкладу ОСОБА_1

Звертав увагу суду на невідповідність оспорюваного правочину пунктам 10.7, 10.8, 10.13 Інструкції в силу того, що умовами договору банківського вкладу не передбачено право третіх осіб (в тому числі ТОВ «Танк Транс» розпоряджатись рахунком, що відкритий на користь клієнта ОСОБА_1 , а також грошовими коштами, що розміщені та обліковані на ньому.

У порушення частини 5 статті 203 ЦК України, ТОВ «Танк Транс» не є власником рахунку за договором банківського вкладу, укладеного між Банком та ОСОБА_1 , та унеможливлює виникнення у ТОВ «Танк Транс» права користування та розпорядження відступленими грошовими коштами.

Таким чином, на думку ПАТ «Дельта Банк» оспорюваний правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а також порушенням оскаржуваним правочином вимог статей 1077, 1079 ЦК України, статей 1, 4, 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», так як, договір відступлення права вимоги, укладений між відповідачами являється договором факторингу, а ТОВ «Танк Транс» не є фінансовою установою та/або особою, яка має право на здійснення факторингових операцій, оскільки не має відповідної ліцензії на надання фінансових послуг.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 лютого 2019 року в задоволенні позову Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Танк Транс», третя особа: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором банківського вкладу від 03.08.2014 року - відмовлено.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до Державної іпотечної установи, ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Танк Транс» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором банківського вкладу від 03.08.2014 року - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ПАТ «Дельта банк» Іванов А.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин справи.

На обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги, що згідно з п. 3.3. Договору відступлення, стороною Депозитного договору та власником рахунка залишався ОСОБА_1 , при цьому жодних розпоряджень від ОСОБА_1 про списання грошових коштів з його рахунку до банку не надходило.

Відтак право вимоги на кошти, які знаходилися на рахунку, не виникло, тому відступати право вимоги Вкладник не міг, оскільки не було для цього підстав.

Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що метою Договору відступлення власне і було акумулювання вимог до ПАТ «Дельта Банк» з боку ОСОБА_1 перед Банком всупереч обмеженням та вимогам Закону, а також погашення боргів ТОВ «Танк Транс».

Вказує, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що уклавши Договір відступлення, ОСОБА_1 отримав фінансування у розмірі 441 523,22 доларів США, а ТОВ «Танк Транс», в свою чергу, укладаючи вказаний Договір відступлення набуло право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги. Така різниця виразилася в отриманні ТОВ «Танк Транс» від Вкладника прав щодо вимоги на стягнення (отримання) від боржника будь - яких грошових нарахувань та вимог, у тому числі передбачених Договором банківського вкладу заходів відповідальності, які виникли у Вкладника до Банку до моменту укладення цього договору; права вимоги, які випливають з факту неналежного виконання Банком умов договору, в тому числі право на дострокове повернення частини суми вкладу, процентів та інших пов`язаних з цим сум; права будь - яких інших вимог згідно договору банківського вкладу в частині переданих прав вимоги. При цьому, підтверджується матеріалами справи, що саме ТОВ «Танк Транс» отримало прибуток від зарахування зустрічних однорідних вимог за рахунок вкладних коштів ОСОБА_1 . Наведене свідчить про те, що Договір відступлення за своєю юридичною природою є договором факторингу.

Вказує, що Договір відступлення передбачає перехід прав вимоги на юридичну особу ТОВ «Танк Транс», що не відноситься до фінансових установ у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка може надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу.

Не погоджуючись із рішенням суду, Голова правління Державної іпотечної установи Камуза А.О., в свою чергу, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Державної іпотечної установи в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин справи.

На обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги, що відсутність згоди боржника (ПАТ «Дельта Банк») на заміну кредитора у зобов`язанні, якщо обов`язковість такої згоди передбачено договором, є підставою для визнання договору про відступлення права вимоги недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, як такого, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України.»

Також, відповідно до умов Договору, Новий кредитор зобов`язується сплатити ціну відступлення, шляхом безготівкового перерахування відповідної суми коштів в гривнях на рахунок Первісного кредитора, вказаний в статті 10 цього договору, не пізніше 30.11.2014р. (п. 4.2. Договору відступлення прав вимоги за договором банківського рахунку).

За таких обставин, апелянт вказує, що Договір відступлення прав вимоги за договором банківського вкладу укладено з порушеннями вимог ч. 3 ст. 512 ч. 1 ст. 516 і ч. 1 ст. 203 ЦК України, які регулюють підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні та чинність правочину.

Крім того, під час розгляду справи, Скаржник зазначав, що Договір відступлення прав вимоги за договором банківського рахунку від 03.08.2014р. має всі істотні умови договору факторингу, а тому відносини згідно вказаного договору підлягають регулюванню Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Звертає увагу суду на те, що Договір відступлення прав вимоги за договором банківського вкладу укладений без наявності у ТОВ «Танк Транс» відповідної ліцензії, що не відповідає вимогам ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Вказує, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що договір відступлення права вимоги укладений між ТОВ «Танк Транс» та ОСОБА_1 за своїм змістом відноситься до договору цесії, а не договору факторингу, оскільки умовами договору не передбачено надання послуг з фінансування під відступлення права вимоги, а також зміст спірного договору не містить посилань на його платність, факт отримання прибутку від здійсненої операції.

Представники ПАТ «Дельта Банк» та Державної іпотечної установи підтримали апеляційні скарги з підстав, викладених в них та просили їх задовольнити.

Представники ТОВ «ТанкТранс» та ОСОБА_1 просили відмовити в задоволенні апеляційних скарг та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що договір від 03.08.2014 року, укладений між ТОВ «Танк Транс» та ОСОБА_1 є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, тому відсутні, передбачені статтями 203, 215 ЦК України, підстави для визнання його недійсним.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Судом установлено, що 03 серпня 2014 року між ТОВ «Танк Транс» та ОСОБА_1 був укладений договір відступлення права вимоги, згідно умов якого ТОВ «Танк Транс» набуло права вимоги до ПАТ «Дельта Банк» за договором №003-09508-06514 банківського вкладу (депозиту) у доларах США від 06 травня 2014 у розмірі 441 523 долари та 22 центи. (Том І а.с. 69).

В забезпечення виконання зобов`язань ПАТ «Дельта Банк» перед Державною іпотечною установою за Договором банківського рахунку 26/995-070 від 27.02.2013р., між Державною Іпотечною установою та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014 та договір про відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 04.09.2014 (Том І а.с. 27, 35).

Відповідно до п. 1.1 Договору застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014 та додатку № 1 до нього, ПАТ «Дельта Банк» передало в заставу Державній іпотечній установі майнові права за кредитним договором № ВКЛ-2005880, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Танк Транс» 09.06.2011.

Згідно з п. 1.2 Договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) №Д-1.2/2014, первісний кредитор (ПАТ «Дельта Банк») відступає, а новий кредитор (Державна іпотечна установа) набуває всі права вимоги за договорами, вказаними у додатках до цього Договору.

Як убачається із додатку № 1 до Договору, первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув права вимоги, зокрема, за договором кредитної лінії № ВКЛ-2005880, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Танк Транс» 09.06.2011р.

Постановою Правління Національного банку України № 150 від 2 березня 2015 року «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 51 від 2 березня 2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно якого з 3 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію.(Том І а.с. 198).

Судом установлено, що Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15 листопада 2016 року у справі №910/6052/16, залишеною без змін Постановою Вищого господарського суду України від 13.02.2017р., рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2016року скасовано та прийнято нове, яким позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» задоволено. Визнано недійсним договір застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014р., укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та Державною іпотечною установою, а також визнано недійсним договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 04.09.2014р., укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та Державною іпотечною установою. (Том І а.с. 80).

Відповідно до частини 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин, судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що права Державної іпотечної установи не порушені, оскільки зазначена особа таких прав не має взагалі , так як договір між ПАТ «Дельта Банк» та Державною іпотечною установою визнано недійсним, а тому з цих підстав у задоволенні позову відмовлено.

Судом установлено, що між ОСОБА_1 та ТОВ «Танк Транс» 03.08.2014 року був укладений договір відступлення права вимоги, за яким заміни сторони договору №003-09508-06514 банківського вкладу (депозиту) «8 років разом» у доларах США від 06 травня 2014 року не відбулось.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь - який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з частиною першою статті 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Частиною першою статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Частиною першою статті 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

За таких обставин, суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті позовних вимог, урахував зазначені положення закону, застосував їх до спірних правовідносин та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання недійсними укладеного між відповідачами договору про відступлення прав вимоги за договором.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що укладений 03.08.2014р. договір відступлення права вимоги між ТОВ «Танк Транс» та ОСОБА_1 не є договором факторингу, а відноситься до договору цесії та відповідає нормам Цивільного кодексу України, оскільки умовами оспорюваного договору не передбачено надання послуг з фінансування під відступлення права грошової вимоги і зміст спірного договору не містить посилань на його платність; факт отримання прибутку від здійсненої операції не підтверджується жодними доказами, оскільки сума переданої за спірним договором вимоги дорівнює сумі, що підлягає сплаті за договором в якості оплати такої вимоги.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що на момент укладення оспорюваного договору, сторонами були дотримані всі істотні умови, додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, які були предметом перевірки і оцінки судом першої інстанцій.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищезазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційних скарг зазначених висновків не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» Іванова Андрія Олександровича та апеляційну скаргу Голови правління Державної іпотечної установи Камузи Андрія Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 25 червня 2019 року.

Суддя - доповідач:

Судді: