Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 127/108/15-ц

провадження № 61-21160св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого: Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в інтересах яких діє ОСОБА_4 ,

третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради,

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на повторне заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2016 року у складі судді: Жмудя О. О. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 17 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Медвецького С. К., Нікушина В. П., Панасюка О. С.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в інтересах яких діє ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про виселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 27 квітня 2007 року мі АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 був укладений кредитний договір № VIH0G100001313.

Відповідно до кредитного договору банк зобов`язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 14 155 доларів США строком до 25 квітня 2022 року.

Для забезпечення виконання кредитного зобов`язання ОСОБА_7 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 серпня 2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 56,80 м2, житловою площею 28,30 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки.

Ухвалами суду Вінницького міського суду Вінницької області від 18 лютого та 25 серпня 2015 року як співвідповідачів залучено до участі у справі ОСОБА_1 ., ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , в інтересах яких діє ОСОБА_4

Після ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Банк направляв на адресу відповідачів письмові вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення, однак останні виконані не були.

Ухвалою суду Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2016 року позовні вимоги у частині виселення ОСОБА_7 залишені без розгляду.

АТ КБ «ПриватБанк», з урахуванням уточнених позовних вимог, просив виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Повторним заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2016 року позовні вимоги задоволено. Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що майно, яке є предметом іпотеки, було придбане за кредитні кошти, мешканці добровільно не звільнили житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя, тому відповідачі підлягають виселенню із житлового приміщення.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 17 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Повторне заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскільки квартира, яка є предметом іпотеки була придбана за рахунок кредитних коштів та передана в іпотеку, то наявні підстави для виселення мешканців із зазначеного житла без надання їм іншого постійного жилого приміщення. Посилання в апеляційній скарзі про те, що спірна квартира була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 25 квітня 2007 року, укладеного між Центральним спеціалізованим будівельним управлінням та ОСОБА_9 , апеляційний суд відхилив, зазначивши, що ОСОБА_9 визнав придбання квартири за кредитні кошти і на момент укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , ця квартира не перебувала у власності ОСОБА_7 .

Аргументи учасників справи

У березні 2017 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на повторне заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 17 лютого 2017 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірна квартира була набута у власність 25 квітня 2007 року, а кредитний договір укладено лише 27 квітня 2007 року, тому предмет іпотеки був придбаний не за кредитні кошти. Посилання апеляційного суду про те, що ОСОБА_9 визнавав придбання квартири за кредитні кошти є безпідставним, оскільки ухвалою суду Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2016 року позовні вимоги у частині виселення ОСОБА_7 залишені без розгляду. Вказує, що позивач не довів належними доказами факт надання кредитних коштів, оскільки сума тіла кредиту у судових рішеннях різна. Зазначає, що спірна квартира є єдиним житлом ОСОБА_7 та членів його сім`ї. Вважає, що позов підлягає залишенню без розгляду, оскільки до суду звернулася філія банку, а не сам банк як юридична особа. Вказує, що суди неправильно застосували статті 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статтю 109 ЖК УРСР, оскільки мешканці неналежним чином повідомлені про необхідність виселення.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 27 квітня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 був укладений кредитний договір № VIH0G100001313.

Відповідно до кредитного договору банк зобов`язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 14 155 доларів США строком до 25 квітня 2022 року.

Згідно пункту 7.1. кредитного договору кредит надано для придбання нерухомого майна.

Для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_7 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 25 квітня 2007 року.

Відповідно до пункту 1 іпотечного договору предметом договору є квартира АДРЕСА_1 (пункт 33.3. іпотечного договору) і належить ОСОБА_7 на праві власності; обумовлена сторонами цього договору ціна предмета іпотеки становить 89 357 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 серпня 2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 56,80 м2, житловою площею 28,30 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки.

Відповідно до довідки ТОВ «Житлове-експлуатаційне об`єднання» № 4617 від 15 липня 2015 року, за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , з червня 2007 року, ОСОБА_3 з вересня 2007 року, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з жовтня 2010 року.

Відповідно до частини першої та другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15 зроблено висновок, що «частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону № 898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР)».

У постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі № 6-3057цс16 зроблено висновок, що «вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Згідно частини першої статті 210 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу від 25 квітня 2007 року) правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

У частині першій статті 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу від 25 квітня 2007 року) передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу від 25 квітня 2007 року) якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Оцінюючи докази у справі апеляційний суд не звернув увагу на те, що договір купівлі-продажу між Центральним спеціалізованим будівельним управлінням та ОСОБА_9 на підставі якого ОСОБА_9 набув право власності на спірну квартиру укладено 25 квітня 2007 року. Тоді як кредитний та іпотечний договори між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 укладені 27 квітня 2007 року. Посилання апеляційного суду про те, що ОСОБА_9 визнавав придбання квартири за кредитні кошти є безпідставним, оскільки ухвалою суду Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2016 року позовні вимоги у частині виселення ОСОБА_7 залишені без розгляду.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстав для висновку, що оскаржена ухвала постановлена без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржену ухвалу апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2017 року зупинено виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі. Оскільки касаційну скаргу задоволено частково, оскаржену ухвалу скасовано і передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то підстави для поновлення виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2016 року відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 17 лютого 2017 року скасувати.

Передати справу № 127/108/15-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук