Номер провадження: 22-ц/813/4389/19
Номер справи місцевого суду: 509/4162/17
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дрішлюка А.І., Черевка П.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу заапеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 березня 2018 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

26 жовтня 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 02 лютого 2012 року між сторонами було укладено кредитний договір б/н на загальну суму 2 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до умов зазначеного договору позивач надав, а відповідач отримав кредит в сумі 2 000 гривень. Позивач повністю та в строки виконав свої зобов`язання за вищевказаним кредитним договором, однак відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконував, внаслідок чого станом на 31 липня 2017 року у нього виникла заборгованість, яка складає загальну суму за кредитом, по процентам за користування кредитом, за пенею, штрафами 20 797,63 гривень.

На підставі зазначеного ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із вказаним позовом та просило суд задовольнити вимоги позову в повному обсязі з правових підстав зазначених у позовній заяві.

Справа розглянута за відсутності сторін з урахуванням наданого ОСОБА_1 відзиву на позовну заяву.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено у зв`язку із пропущенням строку позовної давності.

У апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 14 червня 2019 року.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, що містяться у відзиві ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 02 лютого 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 2 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно зазначеної Анкети-заяви відповідач погодився з тим, що дана заява разом з пам`яткою клієнта та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (а. с. 8 - 33).

Обґрунтовуючи свої висновки, суд першої інстанції вказував на недоведеність позовних вимог, а саме на те, що з жодного із долучених позивачем документів, не вбачається факт надання кредиту в сумі 2 000 гривень, а в анкеті-заяві позичальника відсутній розмір кредиту, матеріали справи не містять переконливих доказів отримання відповідачем коштів у якості кредиту в розмірі 2 000,00 грн., оскільки позивачем не подано належного і допустимого доказу, який би містив відомості про таку обставину, а відповідач заперечив цей факт. Також місцевий суд посилався на недотримання письмової форми кредитного договору.

Таким чином суд першої інстанції посилаючись на недоведеність обставин укладення кредитного договору застосував до спірних правовідносин ст. 267 ЦК України.

Однак, такі висновки суду не ґрунтуються на законі та фактичних обставинах справи, оскільки відсутність поважних причин пропущення позовної давності є підставою для відмови у позові лише за доведеності порушення прав позивача.

Проте якщо підстав вважати порушеним право позивача не вбачається, суд має відмовити у позові по суті позовних вимог.

Положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Так, ч. 4 ст. 10 ЦПК суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Тож за наявності сумнівів у наданих позивачем документах на підтвердження існування договірних відносин, заборгованості відповідача за кредитом, суд першої інстанції не був позбавлений права роз`яснити позивачеві його право надати докази на підтвердження тих обставин, які судом поставлені під сумнів.

Однак, суд першої інстанції не витребував від позивача додаткових доказів на підтвердження своїх вимог та не попередив про наслідки неподання вказаних доказів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

За правилами ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною 1 статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором приєднання (ст. 634 ЦК України), умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, і який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору, а лише виявляє своє волю на укладення цього договору на запропонованих умовах. У такий спосіб дотримується один із основоположних принципів - свободи договору.

В даному випадку договір складається із заяви кредитора, «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою» та «Тарифів Банку».

02 лютого 2012 року підписавши Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку ОСОБА_1 приєднався до запропонованих банком Умов та правил надання банківських послуг та отримав кредитну картку «Універсальна».

Доказом користування кредитною карткою є виписка по рахунку. У вказаній виписці відображено всі операції із погашення заборгованості, а також зняття грошових коштів, розмір нарахованих відсотків та штрафних санкцій за порушення зобов`язання, розмір кредитного ліміту, який встановлений відповідачу.

Із виписки також слідує, що відповідач не лише знімав грошові кошти, але частково і погашав заборгованість. Дії з погашення заборгованості свідчать про визнання заборгованості по кредиту.

Таким чином судова колегія приходить до висновку про порушення прав банку відповідачем ОСОБА_1 , шляхом допущення ним заборгованості по кредитному договору №б/н від 02 лютого 2012 року, однак у зв`язку із пропущенням строку позовної давності заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Із наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованості за кредитиним договором № б/н від 02.02.2012р. вбачається, що у ОСОБА_1 станом на 31 липня 2017 року виникла заборгованість, яка складає загальну суму за кредитом, по процентам за користування кредитом, за пенею, штрафами 20 797,63 гривень.

Як вбачається із розрахунку заборгованості, остання проплата ОСОБА_1 була здійснена 20 травня 2014 року на суму 150 гривень.

Платіж від 30 липня 2014 року на суму 3 гривні було здійснено не відповідачем, а Банком, шляхом автоматичного списання простроченої заборгованості. Тобто, його було здійснено поза волею ОСОБА_1 , тому його не можна розцінювати як погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором, що б свідчило про визнання боргу.

Після 20 травня 2014 року жодного погашення кредиту зі сторони відповідача не здійснювалось.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Таким чином строк позовної давності в даному випадку закінчується 20 травня 2017 року, а ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із вказаним позовом лише 26 жовтня 2017 року.

В силу ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, за відсутності поважних причин пропущення позовної давності, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, за наявності письмової заяви відповідача про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності (а. с. 72-73), у задоволенні позовних вимог слід відмовити на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України - у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

В силу ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, за відсутності поважних причин пропущення позовної давності, є підставою для відмови у позові.

Посилання в апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону і підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позову в повному обсязі, не заслуговують на увагу, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи ув повній мірі не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, оскільки у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Однак, порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 263 - 265 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав, а саме визнання порушеного права ПАТ КБ «ПриватБанк» та застосування до виниклих правовідносин наслідків пропуску строку позовної давності.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382-384, 389, 390 ЦПКУкраїни, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 березня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити з інших правових підстав.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 14 червня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко