Справа № 344/1303/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/672/19
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Турів О.В.

з участю представника апелянта Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Шерстюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Польською М.В. 05 березня 2019 року в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 07 березня 2019 року,

в с т а н о в и в :

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась із зазначеним позовом до Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру», обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з 01 серпня 2000 року працювала на посаді геодезиста 1 категорії в Івано-Франківській регіональній філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру». 07 квітня 2015 року її звільнено із займаної посади на підставіп.1 ст.36 КЗпП України. Згідно довідки про доходи за період з 01.04.2015 року по 07.09.2015 року їй було нараховано заробітну плату в розмірі 7540,31 грн, а також компенсацію за 74 календарні дні невикористаної відпустки в розмірі 3153,88 грн. Однак, в день звільнення з нею не було проведено розрахунку. На день подання позовної заяви Івано-Франківську регіональну філію ДП «Центр державного земельного кадастру» ліквідовано, тому остаточний розрахунок повинно провести ДП «Центр державного земельного кадастру». Внаслідок несвоєчасного отримання заробітної плати вона переживала моральні страждання. Посилаючись на порушення вимог трудового законодавства, просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 7540,31 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку за 102 днів сумі 8534,58 грн, компенсацію за 74 календарні дні невикористаної відпустки в розмірі 3153,88 грн та 5000 грн моральної шкоди (а.с.1-2, том 1).

У заяві від 13 квітня 2016 року ОСОБА_1 зазначає, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на 13 квітня 2016 року складає 12760,44 грн (а.с.32, том 1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 березня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.09.2015 року по 11.04.2016 року в розмірі 16813,16 грн, завдану моральну шкоду в розмірі 1000 грн та судовий збір у розмірі 1102,40 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.66-70, том 2).

В апеляційній скарзі представник ДП «Центр державного земельного кадастру» посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення по справі, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права та ухвалення рішення за відсутності відповідача.

Вказує, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід враховувати календарні, а не робочі дні, у зв`язку з чим помилково судом визначено строк затримки розрахунку у 217 календарних днів, тоді як відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, до розрахунку вищевказаної компенсаторної виплати враховуються лише робочі дні. Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 року, кількість робочих днів за період з 08.09.2015 року по 11.04.2016 року склала 152 робочих дні.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, а позивачем не заперечувалось, що середньоденна заробітна плата позивача становить 77,48 грн. Таким чином, судом першої інстанції середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку стягнуто у завищеному розмірі в сумі 16813,16 грн замість 11776,96 грн.

Апелянт зазначає, що судом не було встановлено, на підставі яких саме доказів ґрунтується вимога позивача щодо стягнення відшкодування моральної шкоди. Також оскаржуваним рішенням суду стягнуто виплати, однак не вирішено питання щодо оподаткування зазначених компенсаторних виплат. Крім того, рішення ухвалене за відсутності представника відповідача, що призводить до порушення принципу змагальності сторін.

Просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.75-79, том 2).

Позивач рішення суду не оскаржує.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалася.

Вислухавши в режимі відеоконференції пояснення представника апелянта, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є частково обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов частково та зобов`язуючи відповідача виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку, суд виходив з положень ст. 116, 117 КЗпП України, встановивши, що на час звільнення з роботи позивачу не була виплачена заробітна плата, дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку у розмірі 16813,16 грн. Задовольняючи частково позов в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходив з положень ст. 237-1 КЗпП України, встановивши, що мало місце порушення трудових прав позивача відповідачем, дійшов висновку про необхідність стягнення відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 гривень.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині періоду стягнення середнього заробітку, кількістю днів, за які його стягнуто та його розміром.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала з 01серпня 2000 року по 07 вересня 2015 року на посаді геодезиста 1 категорії Івано-Франківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру».

Згідно наказу № 39-к від 07 вересня 2015 року позивача звільнено з роботи за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України.

Із довідки про доходи №40-д від 21.10.2015 року встановлено, що ОСОБА_1 дійсно працювала на посаді геодезиста 1 категорії Івано-Франківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру»,з квітня по вересень 2015 року їй було нараховано заробітну палату в такому розмірі: квітень - 97,67 грн; травень -1681,02 грн; червень - 2313,49 грн; липень - 1439,51 грн; серпень - 1892 грн; вересень - 116,58 грн та 5153,88 грн (компенсація при звільненні) (а.с.3, том 1).

Згідно повідомлення ДП «Центр державного земельного кадастру» від 28.09.2015 року № 5/2374, відповідно до рішення ДП «Центр державного земельного кадастру» від 24.09.2015 року №255 закрито відокремлений підрозділ Івано-Франківської регіональної філії (а.с.49, том 2).

Із змісту заяви ОСОБА_1 в ДП «Центр державного земельного кадастру» від 27.11.2015 року встановлено, що вона просить повідомити розмір заробітної плати за квітень 2015 року (враховуючи, що вона у цьому місяці працювала 22 повних робочих дні), розмір компенсації за невикористані відпустки (44 календарних дні), та в строк до 30.11.2015 року просить виплатити заборгованість (а.с.4, том 1).

У відповіді за №17-8/184 від 10.12.2015 року на вищезазначену заявуДП «Центр державного земельного кадастру» повідомляє, що за інформацією Івано-Франківської філії розмір заробітної плати позивача за квітень 2015 року склав 97,67 грн з урахуванням індексації за відповідний період. При цьому в квітні нею було відпрацьовано 2 робочих дні. Також зазначено, що на підставі заяви ОСОБА_1 від 01.04.2015 року пунктом 1 наказу філії за №17-к від 01.04.2015 року «Про встановлення неповного робочого тижня працівникам філії» у період з 01.04.2015 року по 30.04.2015 року їй встановлено неповний робочий тиждень з робочим днем понеділком. Розмір компенсації за 74 календарних дні невикористаної відпустки склав 3153,88 грн. Щодо погашення заборгованості з виплати заробітної плати зазначено, що після проведення Територіальною державною інспекцією з питань праці у Івано-Франківській області перевірки щодо обґрунтованості нарахування заробітної плати працівникам філії буде вжито заходів щодо пошуку коштів для проведення розрахунків із виплати заробітної плати (а.с.5, том 1).

Наказом ДП «Центр державного земельного кадастру» від 05.01.2016 року №19 затверджено графік погашення заборгованості по заробітній платі за квітень-вересень 2015 року працівникам Івано-Франківської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру». До наказу долучено графік погашення заборгованості (а.с.42, 43, 55, 56 том 1).

В матеріалах справи містяться накази ДП «Центр державного земельного кадастру» № 397 від 23.08.2013 року та №450 від 16.09.2013 року «Про режим неповного робочого часу»,якими у зв`язку із погіршенням фінансового стану та наявності збиткової діяльності філії Центру ДЗК встановлено з 01.11.2013 року режим неповного робочого часу з оплатою праці пропорційно відпрацьованого часу працівникам, в тому числі і Івано-Франківської регіональної філії Центру ДЗК (а.с.52, 53 том 2).

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 04 червня 2019 року у ДП «Центр державного земельного кадастру» витребовувався наказ №17-к «Про встановлення неповного робочого тижня працівникам філії» від 01.04.2015 року та докази ознайомлення ОСОБА_1 із цим наказом. Однак, апелянтом дана вимога не виконана, а у заяві від 10.06.2019 року апелянт зазначив, що після закриття Івано-Франківської регіональної філії Центру ДЗК дирекції Центру ДЗК не передавалась кадрова документація за період з 2014 по 2015 роки.

Із розрахункового листа ОСОБА_1 за вересень 2015 року встановлено, що компенсація відпустки складає 3153,88 грн; оплата за відрядними розцінками - 69,73 грн; індексація заробітної плати - 46,85 грн, разом нараховано 3270,46 грн, утримано 639,71 грн. Належить до виплати 2630,75 грн, виплачено 142,83 грн. Борг за підприємством на кінець місяця складає 8690,13 грн (а.с.48, том 2).

Із платіжного доручення №396 від 12 квітня 2016 року встановлено, що ОСОБА_1 виплачено заборгованість по заробітній платі із сплатою податків повністю по 11 квітня 2016 року в розмірі 8690,13 грн (а.с.61, том 1).

В долученій позивачем копії трудової книжки наявний запис про початок трудової діяльності ОСОБА_1 в Івано-Франківському обласному земельно-кадастровому центрі на посаді інженера-геодезиста під порядковим №2 від 01.08.2000 року. Далі міститься ряд записів про реорганізацію підприємства та перевід на інші посади. Під порядковим № 15 міститься запис про звільнення позивача із посади геодезиста 1 категорії відділу землевпорядних робіт України землевпорядних, землеоціночних, топографо-геодезичних та картографічних робіт від 07.09.2015 року - «звільнена із займаної посади за угодою сторін, ст.36 п.1 КзПП України», підставою зазначено наказ №39-к від 07.09.2015р.

Таким чином, основним місцем роботи позивача являлась посада геодезиста 1 категорії відділу землевпорядних робіт у ДП «Центр державного земельного кадастру» по 07.09.2015 року.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, положення якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Відповідно до положень ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення.

В силу ч.1 ст.117 КзПП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Відповідно до п.20 зазначеної постанови, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За весь час затримки розрахунку згідно ст. 117 КЗпП України з наступного дня після звільнення, тобто з 08 вересня 2015 року по день фактичної виплати заробітної плати - по 11 квітня 2016 року (включно), підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

При тому не підлягає стягненню середній заробіток за 07 вересня, оскільки день звільнення вважається останнім днем роботи, за який нараховується та оплачується роботодавцем заробітна плата (п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом від 29.07.93 р. № 58, де прямо зазначається, що «днем звільнення вважається останній день роботи»).

Середній заробіток слід розраховувати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, згідно абзацу 3 пункту 2 розділу II, абзацу 3 пункту 3 розділу III, пункту 5, 8 розділу IV, якими передбачено, що у випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата; усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі; нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством,

календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів

(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Враховуючи, що ОСОБА_1 була звільнена 07 вересня 2015 року, то її середній заробіток слід розраховувати, виходячи із заробітної плати за липень та серпень 2015 року, тобто два попередні перед звільненням повні місяці роботи.

Цей період не оспорюється сторонами у судовому засіданні та суд першої інстанції також розрахував середній заробіток за ці два місяці.

Норми тривалості робочого часу на 2015 рік оприлюднені листом Міністерства праці та соціальної політики України від 09.09.2014 р. N 10196/0/14-14/13.

Згідно інформації, зазначеної у цьому листі, у липні 2015 року розраховано 23 робочих дні, у серпні 2015 року - 20. Заробіток позивача за ці два місяці склав 3331,55 грн (1439,51+1892,04), який слід поділити на число робочих днів за ці два місяці 3331,55:43 (23+20)= 77,48грн - розмір середньоденного заробітку позивача.

Далі визначаємо розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З 08 по 30 вересня 2015 року визначено 17 робочих днів, а у жовтні та листопаді 2015 року - по 21, у грудні 2015р. - 23, а всього з 08.09.2015р. по 31.12.2015р. 2015р. - 82 робочих дні.

Слід зауважити, що норма тривалості робочого часу на 2015 рік після набрання чинності Закону України "Про внесення зміни до статті 73 Кодексу законів про працю України" від 5 березня 2015 року N 238-VIII (14 жовтня - День захисника України визначено як святковий вихідний день), тому у жовтні 2015 року змінено норму тривалості на 21 робочий день.

Тому розрахунок суду кількості робочих днів у жовтні 2015 року не співпадає з розрахунком апелянта.

Норми тривалості робочого часу на 2016 рік оприлюднені листом Міністерства праці та соціальної політики України від20.07.2015 р. N 10846/0/14-15/13.

У січні 2016 року визначено 19 робочих днів, у лютому 2016 р.- 21, у березні 2016р. - 22, з 01 квітня 2016р. по 11 квітня 2016р. - 7, а всього з 01.01.2016р. по 11.04.2016р. - 69 робочих днів.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати та середньої місячної заробітної плати, здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), яким передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, до розрахунку таких виплат враховуються лише робочі дні.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід враховувати календарні дні, а не робочі, у зв`язку із чим визначено строк затримки розрахунку у 217 календарних днів, тоді як відповідно до зазначеного Порядку кількість робочих днів за період з 08 вересня 2015 року по 11 квітня 2016 року склала 151 робочий день.

Таким чином, з 08 вересня 2015 року по 11 квітня 2016 року (включно) розраховано 151 робочий день, шляхом множення кількості яких на середньоденний заробіток позивача визначається середній заробіток за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення судом і який становить 11699,48 грн (151х77,48) без виключення (з урахуванням) усіх необхідних обов`язкових податкових платежів.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про відсутність його вини у затримці розрахунку при звільненні позивача.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних в п. 13 постанови від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд встановив, що трудові права позивача були порушені у зв`язку із несвоєчасною виплатою йому усіх належних сум в день звільнення, а згідно зі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність моральної шкоди, оскільки позивачу не здійснений розрахунок при звільненні, що зумовило для нього прикладання додаткових зусиль для організації свого життя та призвело до моральних страждань, тому суд правильно задовольнив позов у цій частині в розмірі 1000 гривень. З урахуванням обставин справи цей розмір є співмірним, достатньою сатисфакцією для позивача та не є надмірним тягарем для відповідача.

Враховуючи, що для зменшення розміру моральної шкоди відсутні підстави, тому в цій частині рішення суду слід залишити без змін.

Зважаючи на викладене, враховуючи виплачену ОСОБА_1 12.04.2016 року заборгованість в розмірі 8690,13 грн, апеляційний суд вважає за необхідне суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08 вересня 2015 року по день фактичного розрахунку по 11 квітня 2016 року включно зменшити до11699,48 грн.

При тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

З огляду на викладене пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

В силу вимог частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апелянтом оскаржується рішення суду першої інстанції в цілому, апеляційним судом апеляційна скарга задовольняється частково, тому враховуючи, що за подання апеляційної скарги сплачено 1653,60 грн, то з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог в розмірі 502,86 грн.

Приймаючи до уваги, що рішення суду в частині періоду, кількості робочих днів та розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку постановлено з порушенням норм матеріального права, воно підлягає зміні в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 березня 2019 року змінити, зменшивши період та суму стягненого з Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», , адреса знаходження: вул. Народного ополчення, 3 м. Київ на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 08.09.2015 року по 11.04.2016 року до 11 699 гривень 48 копійок (одинадцять тисяч шістсот дев`яносто дев`ять гривень сорок вісім копійок) без урахування обов`язкових податкових платежів.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1 на користь Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», , адреса знаходження: вул. Народного ополчення, 3 м. Київ судовий збір, сплачений при подачі апеляційної скарги, в розмірі 502, 86 гривень (п`ятсот дві гривні вісімдесят шість копійок).

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 червня 2019 року.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський