Провадження № 2/761/301/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Губерська Наталія Леонідівна, про визнання правочинів недійсними та поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

15.11.2016 року ОСОБА_1 (далі-позивач) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач 1), ОСОБА_3 (далі - відповідач 2), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації (далі - третя особа 1), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Губерська Наталія Леонідівна (далі - третя особа 2), про визнання правочинів недійсними та поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 22 грудня 1990 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.09.2014 року було розірвано. Від шлюбу у сторін є двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на теперішній час проживають разом з позивачем. Під час проживання у шлюбі позивачем та відповідачем 1 було набуто наступне майно: квартира АДРЕСА_1 , квартира АДРЕСА_2 машиномісце АДРЕСА_3 машиномісце АДРЕСА_4 АДРЕСА_5 , автомобіль марки «Toyota Land Cruiser 120», 2008 року випуску, чорного кольору, номер кузову НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 . Все вказане майно було оформлено на ім`я відповідача ОСОБА_2 Позивач зазначає, що зазначено майно було придбано ними на спільні кошти, а основну суму коштів позивач надав від продажу власного майна.

Тому, позивач просив суд визнати недійсним договір про виділ в натурі частки із спільного нерухомого майна від 10.05.2016 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Губерською Н.Л. та зареєстровано у реєстрі за № 32; визнати недійсним договір дарування квартири від 09.08.2016 року укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Губерською Н.Л. та зареєстровано у реєстрі за № 1944; визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на наступне майно: на частку в розмірі 9/10 (дев`ять десятих) квартири АДРЕСА_1 ; на частку в розмірі 9/10 (дев`ять десятих) квартири АДРЕСА_2 ; на машиномісце АДРЕСА_6 ; на машиномісце АДРЕСА_3 ; припинити право власності ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) на наступне майно: частку в розмірі 9/10 (дев`ять десятих) квартири АДРЕСА_1 ; частку в розмірі 9/10 (дев`ять десятих) квартири АДРЕСА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) компенсацію її частки у вартості автомобіля марки «Toyota Land Cruiser 120», номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , в сумі 230884,50 грн.

Ухвалою від 31.01.2017 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою від 13.06.2018 року справа прийнята до провадження суддею Савицьким О.А., розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

12.10.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву.

18.10.2018 року до суду надійшли письмові заперечення на позовну заяву від третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Губерської Наталії Леонідівни.

Ухвалою від 31.01.2019 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача 1 позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, підтримав відзив на позовну заяву.

У судовому засіданні представник третьої особи Служби у справах дітей Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації просив відмовити в частині визнання недійсним договору дарування квартири.

У судове засідання відповідач 2, представник третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Губерської Наталії Леонідівни не з`явилися, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, відповідач 2 звернувся до суду із нотаріально завіреною заявою про розгляд справи за його відсутності, крім того, подав заяву про відкликання раніше поданої заяви про визнання позову.

Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 22 грудня 1990 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.09.2014 року було розірвано.

Від шлюбу у сторін є двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на теперішній час проживають разом з позивачем.

Під час проживання у шлюбі позивачем та відповідачем 1 було набуто наступне майно: квартира АДРЕСА_1 , квартира АДРЕСА_2 машиномісце АДРЕСА_3 машиномісце АДРЕСА_6 , автомобіль марки «Toyota Land Cruiser 120», 2008 року випуску, чорного кольору, номер кузову НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

Все вказане майно було оформлено на ім`я відповідача ОСОБА_2

Позивач зазначає, що зазначене майно було придбано ними за спільні кошти, виходячи з наступного.

14.09.2007 року між відповідачем 1 як замовником, та TOB «ВО «Житломаркет-Інвест», як виконавцем, і ВАТ трест «Київміськбуд -1» імені М.П. Загороднього, як забудовником, були укладені угоди про резервування (бронювання) об`єкту будівництва № ГТ 7/ 46 від 14.09.2007 р. і № ГТ 7/47 від 14.09.2007 р.. за умовами яких Виконавець зобов`язався здійснити резервування за Замовником об`єкту будівництва, а саме двох квартир АДРЕСА_12 , а Замовник зобов`язався придбати пакет облігацій, емітованих Виконавцем.

Згодом між відповідачем ОСОБА_2 як замовником, і TOB «ВО «Житломаркет-Інвест», як виконавцем, і ВАТ трест «Київміськбуд -1» імені М.П. Загороднього , як забудовником, були укладені угоди про резервування (бронювання) об`єкту будівництва № ГТ 7/ 10М від 28.12.2007 р. і № ГТ 7/ 11 М від 28.12.2007 р„ за умовами яких Виконавець зобов`язався здійснити резервування за Замовником машиноміць № 10 у вісях 2»-2; Е-Д і № 11 у вісях -2;И- Е по АДРЕСА_5 , а Замовник зобов`язався придбати пакет облігацій, емітованих Виконавцем .

В подальшому на виконання умов вказаних угод про резервування квартир між відповідачем ОСОБА_2 , як покупцем, і TOB «Фінансова група «Консалтінг та інвестиції», як продавцем, були укладені договори купівлі-продажу цінних паперів № Б- 52/1-С/07; Д від 01.10.2007 р. і № Б-13/1-В/07; Д від 01.10.2007 р., на підставі яких були придбані і оплачені облігації у кількості 1 500 штук на загальну суму 75 000.00 грн., і 1000 штук на загальну суму 50 000.00 грн. Факт оплати облігацій підтверджується квитанціями Третьої київської філії ВАТ АБ «Укргазбанк» № 35816 від 01.10.2007 р. і № 35815 від 01.10.2007 р. відповідно.

Крім цього, на виконання умов вказаних угод про резервування машиномісць між відповідачем ОСОБА_2 , як покупцем, і TOB «Фінансова група «Консалтінг та інвестиції», як продавцем, були укладені договори купівлі-продажу цінних паперів № Б- 22/1 -Н/08; Д від 14.01.2008 р. і № Б-23/1-Н/08; Д від 14.01.2008 р. щодо придбання облігацій у кількості по одній штуці за кожним договором за ціною по 80 000,00 грн. кожна облігація.

Позивач пояснює, що 11 січня 2008 року у зв`язку з необхідністю придбання решти облігацій відповідно до зазначених угод про резервування квартир і машиномісць і відсутністю спільних із відповідачем 1 заощаджень вона була вимушена продати свою власну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_9 , за ціною 1210 525,00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 11.01.2008 р., посвідченим приватним нотаріусом КМНО Мироник О.В. та зареєстрованим у реєстрі за № 58, після чого, частина її особистих коштів, які вона отримала від продажу квартири, в загальній сумі 509 300.00 грн. була спрямована на придбання облігацій по угодах про бронювання квартир, що підтверджується договором купівлі-продажу цінних паперів №Б-16/1-В/08; Д від 14.01.2008 р. про придбання ОСОБА_2 облігацій у кількості 4 013 штук на загальну суму 200 650.00 грн.. договором купівлі-продажу цінних паперів №Б-63/1-В/08; Д від 14.01.2008 р. про придбання ОСОБА_2 облігацій у кількості 6 173 штуки на загальну суму 308 650.00 грн., а також квитанціями ВАТ АБ «Укргазбанк» у м. Києві № 435087 від 14.01.2008 р. і № 345069 від 14.01.2008 р. Крім цього, за рахунок її власних коштів, отриманих від продажу квартири, були сплачені облігації по угодах по бронюванню машиномісць на загальну суму 120 000,00 грн., що підтверджується квитанціями ВАТ АБ «Укргазбанк» № 435099 від 14.01.2008 р. на суму 36 760,00 грн.. № 435104 від 14.01.2008 р. на суму 36760,00 грн.. № 765026 від 03.12.2008 р. на суму 46 480.00 грн. та 02.02.2008 року за рахунок частини її особистих коштів та із залученням кредитних коштів на підставі договору купівлі-продажу № 6571/02/08, що укладений між Підприємством з іноземними інвестиціями «Тойота-Україна» і ОСОБА_2 був придбаний автомобіль марки «Toyota LandCruiser120», державний номерний знак НОМЕР_2 , за ціною 313 200,00 грн.

У 2010 році будівництво багатоквартирного будинку було закінчено і під час оформлення правовстановлюючих документів квартири під номерами НОМЕР_5 були об`єднані в одну квартиру із єдиним номером № НОМЕР_6.

08.02.2011 року між TOB «ВО «Житломаркет-Інвест», як продавцем, і ОСОБА_2 , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Тесленко Ю.П. та зареєстрований у реєстрі за № 483, за умовами якого продавець передав спірну квартиру у власність відповідача 1 за рахунок погашення своїх облігаційних зобов`язань.

Позивач також зазначає, що оскільки нею сплачено особисті грошові кошти в загальній сумі 509300,00 грн., а відповідачем 1 - 125000,00 грн., що становить пропорційно до загальної вартості квартири 83% та 17%, відповідно в ідеальних частках - 83/100 та 17/100.

08 лютого 2011 року між TOB «ВО «Житломаркет-Інвест», як продавцем, і ОСОБА_2 , як покупцем, за рахунок зазначених облігаційних зобов`язань був укладений договір купівлі-продажу машиномісця АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Тесленко Ю.П. та зареєстрований у реєстрі за № 489.

03.02.2012 року між TOB «ВО «Житломаркет-Інвест», як продавцем, і ОСОБА_2 як покупцем, за рахунок зазначених облігаційних зобов`язань був укладений договір купівлі-продажу машиномісця АДРЕСА_10 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Тесленко Ю.П. та зареєстрований у реєстрі за № 461.

Звертаючись до суду з позовом, як на підставу для його задоволення, позивач посилався на те, що спірне майно було набуто сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі та частково за його власні кошти, проте, відповідач 1, діючи умисно, цілеспрямовано та з корисливих мотивів, обманним шляхом поділив майно на вигідних йому умовах, заздалегідь не маючи наміру на виконання своєї обіцянки щодо передачі майна відповідачу 2.

У відповідності до вимог п.24 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст. 368 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічне положення закріплено в ч. 2 ст. 372 ЦК України, де зазначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

При цьому, згідно з правовою позицією Верховного СудуУкраїни, викладеній у постанові від 05.04.2017 року по справі №6-399цс17, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Крім того, як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України від 25.11.2015 року по справі №6-2333цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

В свою чергу, як встановлено в судовому засіданні, твердження позивача, що майно, яке було куплено ОСОБА_2 , було куплено за кошти, які належали ОСОБА_1 не відповідає дійсності та не підтверджується жодним доказом, який міститься в матеріалах справи.

Разом з тим, матеріали справи містять докази, які надані позивачем, що всі договори, які стосуються купівлі-продажу квартири та машиномісць були укладені на ім`я відповідача 1 і ним же особисто були сплачені кошти, що підтверджується відповідними договорами та квитанціями.

Відповідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17.10.2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - відмовлено.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного, беручи до уваги рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17.10.2016 року, суд вважає, що спірне майно було набуте сторонами у шлюбі і є їх спільним майном, тому позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на частки квартир та машиномісця, як її особистого майна, не відповідають вимогам законодавства та доказам, які містяться в матеріалах справи, в тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації її частки у вартості автомобіля марки «Toyota Land Cruiser 120», номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , в сумі 230884,50 грн., суд відмовляє у їх задоволенні виходячи з наступного.

Судом встановлено, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами було набуто автомобіль марки «Toyota Land Cruiser 120», номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

Позивач зазначає, що автомобіль, який було ними придбано за спільні кошти, був відчужений відповідачем без згоди позивача, тому вона має право на грошову компенсацію від продажу автомобіля.

Відповідно Звіту про оцінку колісного транспортного засобу від 28 жовтня 2016 року, виконаного Київським експертно-дослідним центром ринкова вартість автомобіля марки «Toyota Land Cruiser 120», номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 складає 461769,00 грн.

Проте, відповідачем 1 надано докази того, що в інтересах сім`ї, а саме для ремонту спірних квартир 05.05.2010 року ним було отримано позику від ОСОБА_7 в розмірі 50000,00 дол. США з терміном повернення до 05.05.2013 року, що підтверджується відповідною розпискою. Оскільки до розлучення взяті на себе в інтересах сім`ї зобов`язання відповідач 1 не виконав, 15.07.2015 року в рахунок погашення вказаного боргу ним було передано автомобіль, відповідно до акту про зарахування зустрічних однорідних вимог від 15.07.2015 року.

Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, а тому суд вважає, що відсутні правові підстави для стягнення на користь позивача компенсації половини вартості цього автомобіля.

Щодо позовних вимог про визнання договорів недійсними, слід зазначити наступне.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що відповідно нотаріально посвідченої заяви від 10.05.2016 року відповідач 1 взяв на себе обов`язок подарувати однокімнатну квартиру і два машиномісця на користь сина ОСОБА_3 після укладення з позивачем договору про поділ у натурі частки з нерухомого спільного майна, надання нею згоди на укладення договору дарування і отримання відповідного дозволу Служби у справах дітей.

10 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір про виділ в натурі частки із спільного нерухомого майна, за умовами якого ОСОБА_1 отримала у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 однокімнатну квартиру АДРЕСА_11 і два вказаних машиномісця, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Губерською Н.Л. та зареєстровано у реєстрі за № 32.

Розпорядженнями Шевченківської РДА у м. Києві від 03.06.2016 р. було надано дозволи на прийняття ОСОБА_3 у дар від ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_11 і двох машиномісць.

Як вбачається з пояснень позивача, після цього ОСОБА_2 , посилаючись на різні причини, незважаючи на неодноразові прохання, почав ухилятися від укладення договору дарування нерухомого майна на користь ОСОБА_3

29.07.2016 року позивачем було направлено відповідачу 1 письмову вимогу про невідкладне виконання ним вказаної обіцянки, яка була отримана ним 09.08.2016 року.

09 серпня 2016 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування подарував квартиру АДРЕСА_2 на користь сина ОСОБА_8 , який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Губерською Н.Л. та зареєстровано у реєстрі за № 1944.

Зі слів позивача, відповідач 1, незважаючи на неодноразові усні та письмові вимоги, подарувати машиномісця на користь сина взагалі відмовився, а тому позивач просить визнати вищенаведені договори недійсними з підстав того, що відповідач 1, діючи умисно, цілеспрямовано та з корисливих мотивів, обманним шляхом поділив майно на вигідних йому умовах, заздалегідь не маючи наміру на виконання своєї обіцянки в повному обсязі.

Так, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Разом з тим, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

При цьому, як вже зазначалось вище, ч.1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, з урахуванням цих норм, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, позивачем не доведено факту порушення його прав укладеними відповідачем 1 договорами.

Крім того, відповідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, ніхто не має права примусити особу, яка є власником майна, здійснити відчуження такого майна на користь третьої особи, чого вимагає позивач.

Згідно ч.1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

При цьому, ч.2 ст. 719 ЦК України встановлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи з положень вказаних норм закону, договір дарування є правомірним правочином за умов, що він не суперечить нормам цивільного законодавства, його було вчинено дарувальником за власного волевиявлення, укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено.

Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Разом з тим, як встановлено судом, договір дарування квартири АДРЕСА_2 , який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 09.08.2016 року, відповідає вказаним вимогам законодавства, оскільки він був нотаріально посвідчений, з дотриманням всіх вимог чинного законодавства та, з урахуванням ст. 3 Конвенції, в інтересах дитини, а тому, за вказаних обставин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про визнання договорів недійсними, як необґрунтованих на вимогах закону та не доведених належними і допустимим доказами.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, позивачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судового засідання.

Даючи юридичну оцінку поясненням та наданим по справі доказам, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що відповідачем 1 під час укладення оспорюваних договорів було дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинених правочинів, воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договорами, з урахуванням ст. 3 Конвенції, в інтересах дитини, а доводи позивача про визнання оспорюваних правочинів недійсним не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, крім того, позивачем не надано відповідних доказів на підтвердження позовних вимог в частині визнання за нею права власності на частки квартир, машиномісця та компенсації частки у вартості автомобіля, а тому, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 202, 203, 204, 215, 216, 717, 719, ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Губерська Наталія Леонідівна, про визнання правочинів недійсними та поділ спільного майна подружжя.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення складено 14.06.2019 року.

Суддя: