П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2019року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 757/35785/18-ц

Номер провадження 22-ц/824/6696/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В.В., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Якушко Т.А.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2018 року, ухвалене під головуванням судді Бортницької В.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки виплати сум,

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку в розмірі одного середньомісячного заробітку в розмірі 19 673 грн. 54 коп., а також середнього заробітку за час затримки виплати сум з 18 липня 2017 по 23 липня 2018 року в розмірі 150 184 грн. 81 коп., з донарахуванням по день фактичного розрахунку.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 08 липня 2016 року на підставі Наказу від 07 липня 2016 року№ 1/ОС він був прийнятий на посаду інженера 1 категорії у виробничий підрозділ «Донецька дистанція зв`язку» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Згідно наказу від 10 липня 2017 року №9124/ДН-ОС його було звільнено у зв`язку із скороченням штату. На день звільнення йому нарахована, але не виплачена заробітна плата з березня 2017 по 17 липня 2017 року, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку та одноразова грошова вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку, згідно ст. 44 КЗпП України у розмірі 19 673 грн. 54 коп.

Оскільки відповідачем не здійснено повного розрахунку, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2018 року (а.с.56-58) у задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки виплати сум - відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 15 січня 2019 року подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивувала, зокрема, тим, що оскаржуване рішення не відповідає нормам трудового та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Так, посилання відповідача на науково-правовий висновок, викладений на бланку Торгово-промислової палати України не може бути прийнятий до уваги, оскільки він не є сертифікатом (висновком) у розумінні ст.141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02 грудня 1997 року №671/97-ВР, ст.10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року №1669-VII та п.3.3. Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП від 18 грудня 2014 року №44(5).

Позивач стверджує, що зупинення роботи викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою, є простоєм у розумінні ст.34 КЗпП України, а розрахунки заробітної плати, надані позивачем, містять посилання саме на оплату простою підприємства. Отже, доводи відповідача про неможливість виплати оплати простою внаслідок простою є беззмістовними та необґрунтованими.

Щодо відсутності первинної документації, позивач звертає увагу на те, що втрата контролю владою України над частиною території Донецької та Луганської областей у 2014 році є загальновідомим фактом і не підлягає доказуванню сторонами. В той же час, протягом 2016-2017 років відповідач сплачував заробітну плату належним чином, фактично здійснюючи господарську діяльність на неконтрольованій території.

Таким чином, відповідач мав можливість сплатити аванс за березень 2017 року, у вересні 2017 року, але не вчинив дії на виконання свого обов'язку по сплаті винагороди за працю та провести повний розрахунок з позивачем.

Наведене вище не враховано судом першої інстанції під час ухвалення рішення суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року поновлено скаржнику процесуальний строк на апеляційне оскарження судового рішення, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подачу відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 травня 2019 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду в судове засідання з повідомленням учасників справи.

У судове засідання учасники справи та/або їх представники не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення судових повісток-повідомлень.

Крім того, 28 травня 2019 року до Київського апеляційного суду надійшла заява представника позивача - ОСОБА_1 про розгляд справи без її участі, а також за відсутності позивача.

За наведених обставин, колегія суддів вважала за можливе на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України розглядати та завершити розгляд справи за відсутності учасників справи (їх представників).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, на підставі Наказу від 07 липня 2016 № 1/ОС позивач був прийнятий на посаду інженера 1 категорії у виробничий підрозділ «Донецька дистанція зв`язку» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

На підставі Наказу від 10 липня 2017 № 9124/ДН-ос позивача звільнено з роботи в зв`язку зі скороченням штату згідно п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.16).

При звільненні повний розрахунок з позивачем не проведений, у зв'язку з чим останній звернувся до суду з даним позовом, який просив задовольнити в повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що невиконання обов`язків, передбачених ст.ст. 47, 83, 115, 116 КЗпП України відбулось не з вини ПАТ «Укрзалізниця», а викликано обставинами непереборної сили, встановлені висновком Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року. Крім того, довідки, надані позивачу щодо розрахунку заробітної плати за березень, квітень, травень, червень та липень 2017 року не можуть вважатись належним доказом, оскільки вони не містять необхідних реквізитів, а відтак відсутні підстави стверджувати про порушення прав ОСОБА_2 з боку відповідача.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, з огляду на таке.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виконану працівникові за виконану ним роботу.

У відповідності до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені уст. 116 КЗпП України. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 1 і 6 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, обов'язок по виплаті заробітної плати несе роботодавець.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII«Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі - Закон № 1669-VIII) період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Виходячи з наведених приписів, датою початку періоду проведення, антитерористичної операції є 14 квітня 2014року. Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України Президентом України на сьогоднішній день не видавався.

Згідно до частини 3 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» наведеного Закону, закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Пунктом 5 ст. 11 Закону «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» передбачено обов`язок Кабінету Міністрів України у десятиденний, строк з дня опублікування цього Закону затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» у період з 14.04.2014 до її закінчення. Остаточний перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, буде затверджено у десятиденний строк з дня закінчення антитерористичної операції (абз. 3 п. 5 ст. 11 Закону № 1669-VIII. Кабінетом Міністрів України 02 грудня 2015 року прийнято розпорядження № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України».

Згідно із статтею 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» район проведення антитерористичної операції це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Як вбачається з наказу керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» Донецьку і Луганську області з 07 квітня 2014року також визначено районами проведення антитерористичної операції.

Судом першої інстанції встановлено, що у зв`язку з захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Укрзалізниця» розташованих, зокрема, у Донецькій області у відповідача з 20 березня 2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої), до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю.

Виходячи зі змісту статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форм-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьк. З 20березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі в м. Донецьк, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників (а.с.46-50).

Таким чином, початок дій форс-мажорних обставин (обставин не переробної сили) є 20 березня 2017 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що вищевказаний висновок не може бути прийнятий до уваги є лише припущеннями, а тому такі доводи відхиляються колегією суддів.

Згідно ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату - і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; зобов`язання - заборгованість підприємства, що виникла внаслідок минулих подій і погашення якої в майбутньому, як очікується, приведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють у собі економічні вигоди; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до п. 1.6. наказу Держкомстату України від 28 вересня 2005 року №286 «Про затвердження Інструкції зі статистики кількості працівників» до первинної облікової документації підприємства, установи, організації (далі - підприємства) належать: накази (розпорядження) про прийняття на роботу, переведення на іншу роботу, припинення трудового договору; накази (розпорядження) про надання відпустки; табель обліку використання робочого часу; розрахунково-платіжні відомості, розрахункові відомості, платіжні відомості.

Ведення табельного обліку робочого часу на підприємствах, в установах і організаціях регламентується наказом Держкомстату України від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці». У табелі обліку використання, робочого часу (типова форма № П-5) робляться відмітки про фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години, в т. ч. надурочні, вечірні, нічні години роботи та ін., а також інші відхилення від нормальних умов роботи. Отже, табель обліку робочого часу є первинним документом, відповідно до даних якого здійснюється нарахування заробітної плати.

Враховуючи вище зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що невиконання відповідачем обов`язків передбачених ст.ст. 47, 83, 115 та 116 КЗпП України відбулась не з вини відповідача ПАТ «Укразалізниці», а були викликана обставинами непереборної сили, які встановлені висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною два цієї статті передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 49 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати.

Форма довідки про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням визначена Порядком обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, який затверджений Постановою КМУ від 26 вересня 2001 р. № 1266 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 червня 2015 р. № 439). Довідка про заробітну плату повинна містити кутовий штамп підприємства, дату, вихідних номер довідки, підпис керівника, головного бухгалтера та штамп підприємства.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що довідки, надані позивачем щодо розрахунку заробітної плати за березень, квітень,травень, червень та липень 2017 року (а.с. 8-12) не можуть вважатись належним доказом, оскільки вони не містять необхідних реквізитів, зазначених вище.

Таким чином, судом першої інстанції, з вірним застосуванням норма матеріального права та з дотриманням норм процесуального права ухвалене законне та справедливе рішення, правильність висновків суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовано, у зв'язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складане 21 червня 2019 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: В.В. Саліхов

О. В. Шахова