Суддя-доповідач Гаврилова Г.Л.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 242/6702/18

Номер провадження 22-ц/804/1696/19

18 червня 2019 року місто Маріуполь

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді Гаврилової Г.Л.

суддів - Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.

за участю секретаря - Герасимової Г.Є.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 16 квітня 2019 року, у складі судді Хацько Н.О., повний текст рішення виготовлено 19 квітня 2019 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за минулий час, в обґрунтування якого зазначила, що вона з 20.08.1994 року по 09.08.2012 року перебувала в зареєстрованому шлюбу з відповідачем. Від спільного шлюбу вони мають спільну дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу дитина мешкає разом із позивачем та перебуває на її повному утриманні. Фінансової чи іншої будь-якої допомоги дитина від батька за весь час не отримувала. У червні 2018 року за заявою позивача Селидівським міським судом Донецької області було видано судовий наказ щодо стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів (заробітку), щомісячно з дати подання заяви, а саме з 05.06.2018 року і до повноліття. Проте, оскільки батько не допомагав своїй дитині фінансово та не утримував її будь-яким чином, вважає, що має право звернутися до суду з вимогою до боржника, який ухилявся від сплати аліментів за минулий час. Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням змінити свої ставлення до спільної дитини та надавати їй матеріальну допомогу, але всі її прохання відповідач проігнорував. З урахуванням уточнених позовних вимог просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти за минулий час на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів (заробітку), щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку від моменту подання заяви на отримання судового наказу, а саме з 05.06.2015 року до 05 червня 2018 року, а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати у розмірі 704 грн. 80 коп.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 16 квітня 2019 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за минулий час відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Селидівського міського суду Донецької області від 16 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що у відповідності до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України, до моменту звернення до суду із позовом про стягнення аліментів, вона вжила заходи щодо одержання з відповідача зазначених коштів на утримання дитини. Так, матеріали справи містять копію претензії, яку вона надсилала відповідачу щодо сплати аліментів на утримання дитини, але відповіді вона не отримала. Крім того, до часу направлення заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів, вона зверталася у спосіб телефонної та особистої розмови з відповідачем щодо отримання аліментів. 25 квітня 2018 року вона зверталась до служби у справах дітей щодо надання дозволу на вчинення від імені сина ОСОБА_3 правочину прийняти в дар ? частки жилого будинку, що належить на праві приватної власності відповідачу, проте, останній відмовився подарувати сину частку будинку, чим порушив усну з ним домовленість, відповідно до якої він погоджувався на укладення договору дарування нерухомого майна, а саме квартири, на користь їх неповнолітньої дитини. У зв`язку з невиконанням досягнутої між сторонами домовленості, заявник звернулася до суду про стягнення аліментів. Суд не взяв до уваги пояснення свідків, які підтвердили факт того, що позивач весь час займається вихованням та фінансовим забезпеченням одноособово.

У свою чергу ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого зазначає, що відповідно до судового наказу Селидівського міського суду Донецької області від 07.06.2018 року він сплачує аліменти на сина ОСОБА_3 . Позивач 18.12.2018 року дійсно направила на його адресу претензію про врегулювання спору щодо сплати аліментів, проте, до цього часу не заявляла до нього будь-яких претензій. Він, у свою чергу, ніяких мір щодо ухилення від сплати аліментів не вживав, а саме: не змінював постійне місце проживання, має постійне місце роботи, за межі України не виїздив, у розшуку не перебуває. Зазначає, що сама по собі претензія позивача не доводить факт ухилення відповідачем від сплати аліментів, оскільки вона датована вереснем та груднем 2018 року, тобто після винесення судом судового наказу про стягнення аліментів від 07.06.2018 року. Також, допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не підтвердили факту ухилення відповідача від виконання обов`язку по утриманню дитини. Таким чином вважає, що рішення суду є таким, що підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга є такою, що підлягає залишенню без задоволення.

Відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи до суду не з`явився, клопотань до апеляційного суду не надавав, що у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справі за його відсутність.( а.с. 100)

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_7 , які просили задовольнити апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 від 20.08.1994 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану м. Селидове Донецької області, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 20.08.1994 року.( а.с.10)

Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 від 25.01.2006 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Селидісьвського міського управління юстиції Донецької області, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.12)

Згідно рішення Селидівського міського суду Донецької області від 09.08.2012 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано. Рішення набрало чинності 21.08.2012 року. ( а.с.11)

Відповідно до судового наказу від 07.06.2018 року, виданого Селидівським міським судом Донецької області, з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення заяви про видачу судового наказу, тобто з 05 червня 2018 року, і до досягнення дитиною повноліття. ( а.с.14)

Відповідно до статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела вжиття нею заходів щодо одержання аліментів за період з 05 червня 2015 року по 05 червня 2018 року, оскільки дві претнзії, адресовані відповідачу, датовані вереснем 2018 року та груднем 2018 року, тобто надіслані позивачем після ухвалення у червні 2018 року судом рішення про стягнення з відповідача аліментів на неповнолітню дитину, а тому суд не прийняв їх як належний доказ. У свою свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не підтвердили факту ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по утриманню дитини, вжиття заходів позивачем щодо одержання з відповідача коштів на утримання дитини чи то домовленості між сторонами за спірний період.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду.

Статтею 51 Конституції України гарантовано, а статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, за рішенням суду відповідно до статті 181 СК України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

На обґрунтування позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час позивач надала письмові претензії на адресу відповідача датовані відповідно 05.09.2018 року та 18.12.2018 року ( а.с. 16,17) , проте суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що надані докази не стосуються предмету спору, оскільки не свідчать про вжиття позивачем заходів щодо одержання аліментів з відповідача за спірний період, тобто з 05 червня 2015 року по 05 червня 2018 року.

У свою чергу, допитані в судовому засіданні у якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не підтвердили факту ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по утриманню дитини, вжиття заходів позивачем щодо одержання з відповідача коштів на утримання дитини чи то домовленості між сторонами за спірний період.

Крім того, сторони в судовому засіданні не заперечували факт відсутності між ними домовленості з приводу виплат чи то допомоги на утримання дитини за роки, що передували зверненню позивача із заявою про видачу судового наказу.

Доказів про існування домовленості між позивачем та відповідачем щодо відмови останнього від права власності на належне йому нерухоме майно в рахунок сплати аліментів, позивачем суду також не надано.

Само по собі звернення позивача 25 квітня 2018 року до служби у справах дітей щодо надання дозволу на вчинення від імені сина ОСОБА_3 правочину прийняття в дар ? частки жилого будинку, що належить на праві приватної власності відповідачу, та яке залишено без розгляду даною службою у зв`язку із відсутністю такої згоди відповідача ОСОБА_2 , не може також слугувати доказом домовленості сторін щодо сплати аліментів на дитину. ( а.с.78)

Доводи позивача, що вона самостійно виховує дитину та піклується про неї, не спростовують висновків суду, оскільки питання щодо участі батька у матеріальному забезпеченні дитини вирішено судом 07.06.2018 року шляхом винесення судового наказу про стягнення аліментів.

Крім того, згідно довідки № 10 від 21.01.2019 року, виданої ЗОШ І-ІІІ ступенів № 2 м. Селидове, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у вищевказаному навчальному закладі. Його батько ОСОБА_2 постійно цікавиться успіхами у навчанні та поведінкою сина, реагує на виклики класного керівника та бере участь у поліпшенні умов навчання та виховання учнів у школі.( а.с.28)

Згідно довідки № 9 від 24.01.2019 року, виданої ЗОШ І-ІІІ ступенів № 2 м. Селидове, ОСОБА_2 батько ОСОБА_3 , учня 7-Б класу приймав участь у наданні благодійної допомоги школі, в тому числі, у склінні вікна та встановлення протипожежних дверей.( а.с.39)

За змістом статті 191 Сімейного кодексу України присудження аліментів за минулий час є правом, а не обов`язком суду. Суд першої інстанції, виходячи з конкретних обставин справи, проаналізувавши усі надані докази, відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог та оскаржуване судове рішення ґрунтується на засадах справедливості, добросовісності та розумності.

Наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обґрунтовано спростував та підстав переоцінювати дані докази у апеляційного суду відсутні.

За таких обставин, переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги , судова колегія погоджується з висновками суду щодо відмови у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги про порушення норм матеріального права є безпідставними.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, та є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення відповідно до частини 3 статті 376 ЦПК України не встановлено.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 16 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 21 червня 2019 року.

Головуючий Гаврилова Г.Л.

Судді Зайцева С.А.

Пономарьова О.М.