Номер провадження: 22-ц/813/1447/19
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2019 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Ващенко Л.Г.

суддів - Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участі секретаря - Чепрас А.І.

з участю: відповідача ОСОБА_1 , представника позивача публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», відповідачки ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 липня 2018 року (одноособово суддя Аліна С.С.) у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

14.12.2015 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі-Банк) звернулось із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме: стягнення із позичальника і його поручителів у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором № 0 від 06.11.2006 року станом на 25.11.2015 року у розмірі 49 132,68 доларів США та пені у розмірі 26 773,81 гривень.

Позов обґрунтовано наступним.

06.11.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (з 21.12.2009 року ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 від 06.11.2006 року, за умовами якого позичальник отримав споживчий кредит у розмірі 75 000 доларів США на строк до 03.11.2027 року, з погашенням кредиту відповідно до графіка та сплатою 10,3 % річних за користування кредитним коштами. У забезпечення виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 укладено договір поруки № 56645 від 06.11.2006 року між Банком та ОСОБА_2 і договір поруки № 56641 від 06.11.2006 року між Банком та ОСОБА_5 , а також іпотечний договір між Банком та ОСОБА_6 .

Посилаючись на те, що позичальник і його поручителі належним чином не виконували свої зобов`язання за кредитним договором і договорами поруки внаслідок чого виникла заборгованість станом на 25.11.2015 року у розмірі 49 132,68 доларів США, крім того, нарахована пеня у розмірі 26 773,81 гривень, Банк просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 позов Банка не визнав, 25.02.2016 року звернувся із зустрічним позовом про визнання кредитного договору № 0 від 06.11.2006 року та іпотечного договору від 06.11.2006 року недійсними.

Зустрічний позов обґрунтовано наступним.

Кредитний договір № 0 від 06.11.2006 року, на думку ОСОБА_1 , є недійсним, оскільки під час його укладення Банк порушив вимоги Закон України «Про захист прав споживачів» в частині ненадання інформації необхідної щодо укладення кредитного договору, а також Закон України «Про іпотечне кредитування та операції з консолідованим іпотечним боргом». Відповідно до п. 1.1 кредитного договору Банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти в іноземній валюті у сумі 75 000 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах визначених договором, сума кредиту дорівнює еквіваленту 378 075 гривень за курсом НБУ на день укладання договору, однак зазначений пункт договору містить суперечності щодо розміру грошових коштів, що надавались Банком у кредит, розмір кредиту визначений у доларах США - 75 000,00 доларів США, водночас, договором зазначено гривневий еквівалент по курсу НБУ - 378 075 гривень, а прописом - 131 000 гривень.

Під час укладання договору сторони не визначили чіткого розміру грошових коштів, що мають бути надані позичальнику на умовах кредитного договору, тобто не досягли згоди щодо істотної умови договору, а відповідно до ч.6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», «нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача».

Грошові кошти отримувались у гривнях, що відповідало п. 1.4 кредитного договору, оскільки кредит надавався позичальнику для його особистих потреб, на придбання нерухомості, однак придбання нерухомості на території України дозволяється лише у національній валюті України - гривні, тому Банк не міг надавати йому кошти в іноземній валюті.

Порушення умов щодо цільового використання кредитних коштів тягне відповідальність позичальника перед Банком, відповідно до умов п. 4.7, 5.6, 7.6 кредитного договору, а враховуючи, що з 2006 року Банк не звертався до нього із заявою про дострокове повернення кредитних коштів з підстав нецільового використання коштів, відповідно порушень умов договору в цій частині не було і тому немає підстав вважати, що Банком надавались кредитні кошти саме у доларах США.

Крім того, 06.11.2006 року між Банком та ОСОБА_1 , у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, укладено іпотечний договір, за яким він передав Банку в іпотеку квартиру загальною площею 58,0 м2 в АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що кредитний договір є недійсним, зокрема у разі встановлення обставин його неукладеності, договір іпотеки, як похідний від кредитного, також має бути визнаний недійсним, оскільки забезпечує недійсні зобов`язання, або ж зобов`язання, які не настали.

У судовому засіданні 04.07.2018 року відповідач ОСОБА_1 підтримав зустрічні позовні вимоги і заперечував проти задоволення первісного позову.

Представник позивача, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_7 не приймали участі у судовому засіданні 04.07.2018 року. Представник позивача подав заяву про розгляд справи у відсутності представника позивача.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05.07.2018 року позовні вимоги Банка задоволено. Суд стягнув солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_4 на користь Банка заборгованість за кредитним договором № 0 від 06.11.2006 року у розмірі 49 586,13 доларів США та 28 092,26 гривень пені. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Суд стягнув з відповідачів на користь Банка судовий збір у розмірі по 6 020,65 гривень з кожного.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

В апеляційні скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду від 05.07.2018 року скасувати і ухвалити нове по суті позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга ОСОБА_1 зазначає: суд не у повній мірі вивчив обставини справи, які мають суттєве значення для справи, суд в рішенні опирається на вимоги діючого законодавства, але не враховує його або враховує протилежно; суд не врахував надані ним заперечення, доводи і докази, жодне його клопотання не задоволено; суд проігнорував докази по справі стосовно неможливості виконання ним зобов`язання вчасно і у повному обсязі через обставини та з причин, які від нього не залежали, а саме через інфляцію гривні відносно долара США, за кредитним договором курс гривні до долара США був зафіксований 5,05 гривень /1 долар США; суд залишив поза увагою усі його пояснення та докази і не взяв до уваги виписки Банка про внесення ним платежів, за якими він сплатив Банку значно більше ніж 75 000 доларів США; суд не врахував, що сторони договору не могли передбачити і оцінити наслідки впливу невиконання обов`язків за договором, які виникли не з його вини, а внаслідок зовнішніх обставин, що відповідно до ст. 617 ЦК України є підставою для звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання; суд проігнорував те, що він просив витребувати у Банка генеральну та індивідуальну ліцензію, які надають Банку право видавати кредит у доларах США; суд не задовольнив його клопотання і не залучив до участі у справі третіх осіб; суд не врахував, що він є споживачем послуг Банка і звільняється від судового збору, однак всупереч закону, суд стягнув з нього судовий збір.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

У відзиві на апеляційну скаргу представник Банка просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, зазначаючи: рішення суду від 05.07.2018 року є законним та обґрунтованим; зростання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для зміни або розірвання кредитного договору з підстав ст. 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній обачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсу валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті; доводи про необхідність витребування генеральної та індивідуальної ліцензії на підтвердження права позичальника на видачу кредитних коштів в іноземній валюті не узгоджується з правовою позицією, викладеною Пленумом Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у постанові №5; Банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу ІІ Закону України від 15.02.2011 року № 3024-Vl «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання); відповідно до підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на той час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті, як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами (п.10 Постанови №5); у разі виникнення спору, щодо отримання сторонами кредитного договору без індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, або, як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання), суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про національний банк України», в межах своїх повноважень, прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року №483; згідно з пунктом 1.5 вказаного Положення, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу ІІ Закону України від 15.02.2011 року № № 3024-Vl «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій); надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору (п.11 Постанови №5).

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_7 не скористались правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

У грудні 2001 році Банк отримав Банківську ліцензію №75 на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п.п.5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (а.с.20 т.1), а у листопаді 2002 року НБУ видав Банку дозвіл №75-2 на здійснення операцій, визначених п.1-4 ч.2 та ч.4 ст. 47 Закону України Про банки і банківську діяльність», зокрема, згідно переліку, на здійснення операцій з валютними цінностями (а.с.21-23 т.1).

06.11.2006 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 від 06.11.2006 року, за умовами якого позичальник отримав споживчий кредит у розмірі 75 000 доларів США, еквівалент 378 750 гривень на строк до 03.11.2027 року, з погашенням кредиту відповідно до графіка та сплатою 10,3 % річних за користування кредитним коштами (п. п. 1.1., 1.2.1, 1.3.1 кредитного договору, а.с. 24-31,34 т.1, а.с.25-30 т.2).

У забезпечення виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 , укладено договір поруки № 56645 від 06.11.2006 року між Банком та ОСОБА_2 і договір поруки № 56641 від 06.11.2006 року між Банком та ОСОБА_5 , а також іпотечний договір між Банком та ОСОБА_6 (а.с.32,33 т.1, а.с.19-21 т.2).

Банк надав докази на підтвердження того, що станом на 25.11.2015 року має місце заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 06.11.2006 року у розмірі 49 132,68 доларів США, крім того, Банк нарахував пеню у розмірі 26 773,81 гривень, у зв`язку з чим Банк 14.12.2015 року звернувся із позовом до позичальника ОСОБА_1 і його поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

25.02.2016 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до Банка, і , остаточно уточнивши позов 10.05.2017 року, просив визнати недійсними кредитний договір №

0 від 06.11.2006 року та іпотечний договір від 06.11.2006 року (а.с.156-158 т.2).

Між сторонами виникли правовідносини із кредитних зобов`язань, які регулюються нормами ЦК України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, задовольняючи позов Банка про стягнення заборгованості із позичальника і його поручителів виходив з того, що позов Банка є доведеним, а зустрічний позов ОСОБА_1 є не доведеним (а.с.128-130 т.3).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції у цій частині з таких підстав.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1054 ч.1, 1049 ч.1, 1048 ч.1 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено і вбачається з матеріалів справи, що між Банком і ОСОБА_1 виникли правовідносини з договору про надання споживчого кредиту № 0 від 06.11.2006 року, за умовами якого позичальник отримав споживчий кредит у розмірі 75 000 доларів США на строк до 03.11.2027 року, з погашенням кредиту відповідно до графіка та сплатою 10,3 % річних за користування кредитним коштами.

З грудня 2006 року і по липень 2014 року позичальник ОСОБА_1 здійснював щомісячні платежі з погашення кредиту та відсотків за договором № 0 від 06.11.2006 року (а,с.53-55 т.1).

При цьому, з наданих позичальником ОСОБА_1 копій квитанцій про погашення ним кредиту з відсотками за період з 2006 по 2014 роки видно, що погашення здійснювалось у доларах США із зазначенням еквівалента у гривнях (а.с.191-230 т.2).

У засіданні колегії суддів відповідач ОСОБА_1 пояснив, що здійснював погашення кредиту і припинив погашення через фінансову нестабільність та значне коливання курсу долара США.

Згідно заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_7. від 26.10.2006 року про надання іпотечного кредиту, позичальник і його дружина просили Банк надати їм кредит саме у розмірі 75 000 доларів під 10,3% відсотків річних, строком на 252 місяці (а.с. 125-127 т.1).

З матеріалів кредитної справи, копія якої витребувана і приєднана до матеріалів даної справи вбачається, що 26.10.2006 року позичальник ОСОБА_1 звернувся до Банка із заявою про бажання отримати кредит, зазначивши, що його середньомісячний доході сім`ї складає 2 257 доларів США, а дружина відповідача ОСОБА_7 у заяві від ІНФОРМАЦІЯ_1 дала згоду на отримання її чоловіком кредиту у розмірі 75 000 доларів США (а.с.103,104 т.2).

У серпні 2015 року, у зв`язку із неналежним виконанням позичальником своїх обов`язків з погашення кредиту та відсотків, Банк надіслав позичальнику і його поручителям письмову досудову вимогу про погашення кредитної заборгованості протягом 31 календарного дня з дня одержання повідомлення, а у разі не усунення порушень на 32 календарний день з дня отримання вимоги чи за відсутності отримання вимоги - з 41 календарного дня з дати відправлення, повернути кредит та відсотки у повному обсязі (а.с. 35-43 т.1).

14.12.2015 року Банк звернувся із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 від 06.11.2006 року і договорами поруки від 06.11.2006 року № 56645 і № 56641.

За розрахунками Банка, станом на25.11.2015 року у позичальника ОСОБА_1 виникла заборгованість з погашення кредиту та відсотків у розмірі 49 132, 68 доларів США, з яких: 44 710,14 доларів США заборгованість за кредитом, 4 422,54 доларів США заборгованість по процентам, крім того, Банк нарахував пеню у розмірі 26 773,81 гривень, з яких: 4 260,08 гривень пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в період з 13.06.2015 року по 25.11.2015 року і 22 513,73 гривень пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за період з 11.01.2015 року по 25.11.2015 року (а.с. 53-63 т.1).

Зважаючи на те, що між сторонами виникли правовідносини з кредитного договору, відповідно до якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 75 000 доларів США на строк до 03.11.2027 року, з погашенням кредиту відповідно до графіка та сплатою 10,3 % річних за користування кредитним коштами, позичальник належним чином не виконував зобов`язання і допустив заборгованість з повернення кредиту та процентів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову Банка і стягнення, зокрема, із позичальника ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Оскільки твердження ОСОБА_1 у зустрічному позові про те, що Банк не надав йому, як споживачу, повну інформацію щодо умов кредитування, у кредитному договорі сторони не визначили чіткого розміру грошових коштів і тому не досягли згоди щодо істотної умови договору, відсутні підстави вважати, що кошти Банк видавав у доларах США, всупереч вимог закону, належним і допустимими доказами не доведені, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у зустрічному позові.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що: суд не врахував надані ним заперечення, доводи і докази, жодне його клопотання не задоволено; суд проігнорував докази по справі стосовно неможливості виконання ним зобов`язання вчасно і у повному обсязі через обставини та з причин, які від нього не залежали, а саме через інфляцію гривні відносно долара США, за кредитним договором курс гривні до долара США був зафіксований 5,05 гривень /1 долар США; суд залишив поза увагою усі пояснення та докази і не взяв до уваги виписки Банка про внесення ним платежів, при цьому він сплатив Банку значно більше ніж 75 000 доларів США; суд не врахував, що сторони договору не могли передбачити і оцінити наслідки впливу невиконання обов`язків за договором, які виникли не з його вини, а внаслідок зовнішніх обставин, що відповідно до ст. 617 ЦК України є підставою для звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання; суд проігнорував те, що він просив витребувати у Банка генеральну та індивідуальну ліцензію, які надають Банку право видавати кредит у доларах США; суд не задовольним його клопотання і не залучив до участі у справі третіх осіб; суд не врахував, що він є споживачем послуг Банка і звільняється від судового збору, однак всупереч закону, суд стягнув з нього судовий збір, - не заслуговують на увагу.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, з врахуванням наданих ОСОБА_1 . доказів та пояснень, Суд оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності і дійшов правильного висновку про недоведеність вимог за зустрічним позовом.

Клопотання ОСОБА_1 вирішувались судом першої інстанції відповідно до вимог чинного процесуального законодавства, зокрема клопотання про долучення доказів від 10.05.2017 року (а.с.173-177 т.2), заперечення на позов Банка із додатками (письмовими доказами, а.с.187-230 т.2) задоволені судом шляхом долучення доказів до матеріалів справи.

Клопотання ОСОБА_1 від 26.12.2016 року про залучення до справи у якості третіх осіб Президента України, Голови НБУ, Міністерства юстиції, Міністерства фінансів та Міністерства економіки України (а.с.51-55 т.2), вирішено судом першої інстанції на підставі ухвали суду від 04.072018 року (а.с.124,125 т.3).

Зростання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання недійсним або припинення грошового зобов`язання, укладеного, у даному випадку, в доларах США.

Зобов`язання певною мірою стосується обох сторін договору, тому позичальник, при належній обачливості міг і повинен був, виходячи з динаміки зміни курсу валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти.

Крім того, позичальник мав можливість отримати кредит у національній валюті, однак 26.10.2006 року ОСОБА_1 і його дружина ОСОБА_7 звернулись до Банка із заявою про надання їм іпотечного кредиту саме у доларах США і у розмірі 75 000 доларів під 10,3% відсотків річних, строком на 252 місяці.

Матеріали справи містять письмові докази на підтвердження того, що Банк отримав у грудні 2001 року Банківську ліцензію №75 на право здійснення банківських операцій, визначених ч. 1 та п.п.5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», а у листопаді 2002 року НБУ видав Банку дозвіл №75-2 на здійснення операцій, визначених п.1-4 ч.2 та ч.4 ст. 47 Закону України Про банки і банківську діяльність», зокрема, згідно переліку, на здійснення операцій з валютними цінностями.

Зважаючи на викладене, Банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу ІІ Закону України від 15.02.2011 року № 3024-Vl «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Ствердження апелянта про те, що Банку сплачено значно більше ніж 75 000 доларів США, належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами не підтверджено.

Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав (ст. 22 ч.3 Закону України «Про захист прав споживачів»).

ОСОБА_1 за позовом Банка про стягнення заборгованості за кредитним договором є відповідачем, а тому він, як відповідач, не може бути звільнений від сплати судових витрат за вимогами Банка .

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь Банка судових витрат у розмірі 6 020 гривень.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Оскільки Банк довів свої вимоги, суд правильно захистив порушене право Банка шляхом задоволення позову. Разом з тим, ОСОБА_1 не довів вимог за зустрічним позовом, тому право і інтерес Ревнюка А.В., за захистом яких він звернувся до суду, не були порушені.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції від 05.07.2018 року оскаржено лише ОСОБА_1 , а тому законність і обґрунтованість рішення суду перевірена судом апеляційної інстанції в межах доводів апелянта, тобто у частині задоволення позову Банка до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором і в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Банка про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення в частині вирішення позову Банка до ОСОБА_1 і в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до Банка з додержанням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, а рішення суду в частині залишає без змін.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу ОСОБА_1 , тому він не має права на відшкодування судових витрат за подачу апеляційної скарги.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 липня 2018 року у частині задоволення позову публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором і в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 14.06.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Г.Я. Колесніков