Дата документу 05.06.2019 Справа № 310/2910/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/2910/18 Головуючий у 1 інстанції Прінь І.П.
Провадження № 22-ц/807/1112/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 листопада 2018 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія «ІФГ Капітал» до ОСОБА_1 , треті особи - Бердянський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області, Акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит», Реєстраційний відділ виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області про визнання недійсним свідоцтва про право власності,-

В С Т А Н О В И ЛА:

У травні 2018 року ТОВ «Інвестиційна компанія «ІФГ Капітал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи - Бердянський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області, Акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит», Реєстраційний відділ виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області про визнання недійсним свідоцтва про право власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що рішенням господарського суду Запорізької області від 23.11.2011 року з ФОП ОСОБА_1 на користь ТОВ «Український промисловий банк» було стягнуто 1117314,92 грн., видано наказ. 27.01.2011 року в межах забезпечення позову було накладено арешт на майно ФОП ОСОБА_1 на суму 1117314,92 грн. 16.10.2012 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання наказу господарського суду Запорізької області.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 11.03.2014р. було здійснено заміну сторони виконавчого провадження з ТОВ «Український промисловий банк» на ТОВ «ІК «ІФГ Капітал». В процесі виконання наказу державним виконавцем було накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 . До цього часу наказ господарського суду боржником не виконано.

У 2018 році під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження їм стало відомо, що ОСОБА_2 були вчинені дії, що перешкоджають виконанню судового рішення, зменшена вартість та ліквідність майна, на яке було звернуто стягнення. Так, 02.04.2014 року державним виконавцем складено акт опису та арешту майна ОСОБА_1 - вбудованого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Майно передано на зберігання ОСОБА_1

30.10.2014 року державний реєстратор Реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області Мирошниченко Р.Ю. видав ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на реконструйоване нерухоме майно серія та номер: 28800613 , про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис. Позивач вважає, що свідоцтво є недійсним з таких підстав:

- реконструкція нерухомого майна і видача свідоцтва про право власності були проведені з порушенням прав іпотекодержателя нерухомого майна, яким є ВАТ «Фінанси та кредит» і вимог ст..8 ЗУ «Про іпотеку», оскільки іпотекодержатель не надавав своєї згоди на реконструкцію будівлі;

- державний реєстратор здійснив реєстрацію реконструйованого нерухомого майна з порушенням вимог ст.ст.1,4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки на час реєстрації в Державному реєстрі було вже зареєстровано обтяження нерухомого майна;

- реконструкція була проведена ОСОБА_1 з порушенням обов`язків відповідального зберігача майна у виконавчому провадженні;

- реконструкція приміщення є фіктивною, метою отримання свідоцтва про право власності на кімнату в гуртожитку є ухилення від виконання судового рішення. У 2014-2015рр. державним виконавцем було описано вказане вище нерухоме майно і виставлено на торги. Перереєстрація нерухомого майна з нежитлового приміщення в житлове дозволило ОСОБА_1 зареєструвати в цьому приміщенні фізичних осіб, у тому числі і неповнолітніх, що в подальшому стало перешкодою у продажу майна з торгів.

Як було встановлено державним виконавцем, у реконструйованому приміщенні фізичні особи не проживають, воно здано в оренду фізичній особі підприємцю.

Вказаними діями ОСОБА_1 і державного реєстратора були порушені права позивача, як сторони виконавчого провадження.

Посилаючись на вищевикладене, просило суд визнати недійсним і скасувати свідоцтво про право власності серія та номер: 28800613 , видане 30 жовтня 2014 року державним реєстратором реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції Мирошниченко Р.Ю. на ім`я ОСОБА_1 про право власності на кімнату гуртожитку АДРЕСА_1 , площею 42 кв.м.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 листопада 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності серія та номер: 28800613 , видане 30 жовтня 2014 року державним реєстратором реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції Мирошниченко Р.Ю. на ім`я ОСОБА_1 про право власності на кімнату гуртожитку АДРЕСА_1 , загальною площею 42 кв.м., житловою -30,1 кв.м..

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву залишити без задоволення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач став стороною виконавчого провадження, боржником у якому виступаю ОСОБА_1 у березні 2014 року, коли відповідно до ухвали Господарського суду Запорізької області від 11.03.2014р., було замінено сторону у виконавчому провадженні (ТОВ «Український промисловий банк» на ТОВ «Інвестиційна компанія «ІФГ Капітал»). Таким чином, вважає, що позивачу було відомо про відкрите державними виконавцями ВДВС Бердянського МУЮ виконавче провадження стосовно ОСОБА_1 з березня 2014 року. Відомості про існування свідоцтва були у матеріалах виконавчого провадження з 19 листопада 2014 року. Відповідно, у була можливість дізнатися про спірне свідоцтво з 19 листопада 2014 року, шляхом ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження. Перебіг позовної давності щодо вимоги про визнання недійсним вказаного свідоцтва почався з 20 листопада 2014 року. Таким чином, до суду позивач мав можливість звернутися протягом 3 -х років, а саме, не пізніше 20 листопада 2017 року, однак, звернувся у травні 2018 року, отже, за межами строку, встановленого ст.257 ЦК України.

Посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_1 , якій було передано на зберігання описане та арештоване нерухоме майно, не дотрималася обов`язків зберігача майна, чим порушила ч.2 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», не відповідає дійсності, оскільки відповідно до ч.2 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», зберігай може користуватися майном, переданим йому на зберігання, якщо особливості такого майна не призведуть до його знищення або зменшення цінності внаслідок користування. У вказаній нормі Закону немає заборони зберігача на знищення або зменшення цінності майна. Вказана стаття вказує на право зберігача користуватися майном, якщо особливості такого майна не призведуть до його знищення або зменшення цінності внаслідок користування. Крім того, не було ані факту знищення майна, ані факту зменшення його цінності. Таким чином, порушення ч.2 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» з її сторони не було.

Висновки суду першої інстанції, про те що свідоцтво про право власності видане з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема, ст.4 даного Закону, на її думку також є необґрунтованими з огляду на те, що спірне свідоцтво про право власності не може вважатися таким, яке видане з порушенням ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки, вказана норма Закону містить визначення поняття обтяження, не встановлюючи вимог, за яких можуть бути видані правовстановлюючі документи на нерухоме майно. Крім того, видавши свідоцтво про право власності на майно, держав чий реєстратор реєстраційної служби Бердянського МУЮ Запорізької області, підтвердив тим самим його відповідність законодавству України, яке діяло на той час.

Також зазначила, що судом першої інстанції визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, без скасування реєстрації Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, на підставі якої було видано спірне свідоцтво і без скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 16848220 від 30.10.2014р..

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «банк «Фінанси та Кредит» надало суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, вимоги, викладені в ній не відповідають чинному законодавству та ґрунтуються на припущеннях. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація права власності на реконструйоване нерухоме майно було здійснено державним реєстратором без дотримання вимог ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що в провадженні Бердянського відділу ДВС перебуває на виконанні зведене виконавче провадження №37557519, боржником за якими є ОСОБА_1 , про стягнення на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 3 462772,88 грн.; на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» 403379,76 грн.; на користь ПАТ «Бердянське підприємство теплових мереж» 4566,63 грн.; на користь ПАТ «Бердянське підприємство теплових мереж» 7700,47 грн.; на користь ПАТ «Бердянське підприємство теплових мереж» 1261,70 грн.; на користь ТОВ «ІК «ІФГ Капітал» 1241596,49 грн.; на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» 1345290,58 грн.

Державним виконавцем 02 квітня 2014 року було описано і арештовано ціле убудоване приміщення загальною площею 43.4кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане майно передано на відповідальне зберігання власнику майна - боржнику ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції вірно встановлено з Інформаційних довідок Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, з Державного реєстру іпотек від 07.08.2013р., від 16.09.2014р. на все нерухоме майно ОСОБА_1 , в тому числі і на ціле убудоване приміщення загальною площею 43.4кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , були накладені арешти і заборона відчуження на підставі договору іпотеки від 07.08.2007р., укладеного між ОСОБА_1 і ВАТ «Банк» Фінанси та кредит» та постанов державного виконавця.

Після опису і арешту спірного мана державним виконавцем були вчинені дії щодо незалежної оцінки арештованого майна і передачі його на реалізацію на електронних торгах.

18 серпня 2014 року була зареєстрована Декларація про готовність об`єкта до експлуатації, подана ОСОБА_1 , про реконструкцію вбудованого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 під жилу кімнату в гуртожитку.

Державним реєстратором Мирошниченко М.Ю. 30 жовтня 2014 року було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на кімнату гуртожитку і видано ОСОБА_1 . Свідоцтво про право власності на кімнату гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 42 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м.

Судом вірно встановлено, що після переведення нежитлового приміщення в житлове (кімнату гуртожитку №117 ) відповідач зареєструвала в ній фізичних осіб: ОСОБА_3 і її неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , що підтверджується довідкою КП «Житлосервіс-2А» №1195 від 16.07.2015р.

12 серпня 2015 року державним виконавцем було винесено постанову про відкладення провадження виконавчих дій - відкладення електронних торгів з продажу цього арештованого нерухомого майна.

Листом державного виконавця від 01 грудня 2015 року проведення електронних торгів було припинено у зв`язку з виявленням факту підміни боржником арештованого нерухомого майна.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що боржник в період з травня по жовтень 2014 року без отримання згоди іпотекодерджателя ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», а також без повідомлення державного виконавця, здійснила реконструкцію описаного і арештованого нерухомого майна, перевела його із нежитлового в житлове приміщення, здійснила реєстрацію в ньому фізичних осіб, в тому числі неповнолітніх, що призвело до зупинення продажу майна на торгах.

Крім того, судом встановлено, що згідно Актів державного виконавця від 08.06.2018р., від 03.08.2018р., кімнату №117 за адресою АДРЕСА_1 орендує ФОП ОСОБА_6 на підставі договору оренди від 01.06.2015р., вказане приміщення як житлове не використовується, зареєстровані в ньому фізичні особи, у т.ч. і малолітні діти, там не проживають.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного та необґрунтованого незастосування судом першої інстанції строку позовної давності є безпідставними та зводяться до переоцінки доказів з огляду на наступне.

За приписами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що позивач став учасником виконавчого провадження у березні 2014 року, а тому з цього часу позивач міг дізнатися про реєстрацію права власності на реконструйоване майно і про видачу свідоцтва про право власності ОСОБА_1 Проте, з вказаним позовом позивач звернувся до суду тільки у травні 2018 року, тобто за межами трирічного строку позовної давності.

Колегія суддів звертає увагу на те, що акт про виявлення факту підміни арештованого майна був складений державним виконавцем 25.12.2015 року, тому з цього часу позивач міг дізнатися про порушення свого права, а відтак позов подано ним в межах позовної давності.

Крім того, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що підставою звернення до суду з вказаним позовом стало порушення прав та інтересів позивача, як стягувача за зведеним виконавчим провадженням, внаслідок неправомірних дій боржника ОСОБА_2 з реконструкції арештованого нерухомого майна, переведення його із нежитлового в житлове приміщення, реєстрації в ньому фізичних неповнолітніх осіб, що зробило неможливим проведення державним виконавцем примусового стягнення на це майно.

Так, положеннями ч.6 ст.54 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що у разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом.

Майно, на яке накладено арешт, передається на зберігання боржникові або іншим особам. Зберігач може користуватися майном, переданим йому на зберігання, якщо особливості такого майна не призведуть до його знищення або зменшення цінності внаслідок користування. Порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна.

З огляду на зазначене, судом вірно було встановлено, що ОСОБА_1 , якій було передано на зберігання описане та арештоване нерухоме майно, не дотрималася обов`язків зберігача майна, здійснила його реконструкцію, внаслідок якої змінився об`єкт нерухомого майна (переведено з нежитлового в житлове приміщення), змінилася загальна площа об`єкта ( з 43,4 кв.м. на 42 кв.м.), змінилася технічна характеристика нерухомого майна. Вказані дії боржника призвели до припинення проведення електронних торгів з продажу описаного та арештованого майна. Після реконструкції нерухомого майна ОСОБА_1 отримала Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке було видане державним реєстратором Мирошниченко Р.Ю. 30.10.2018р.

За приписами ст. 15 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на 30.10.2014р.) державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; внесення записів до Державного реєстру прав; видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Однак, ОСОБА_1 , в порушення вимог п.п.8.1.4 п.8.1 іпотечного договору, здійснила реконструкцію іпотечного майна без отримання письмової згоди банку.

Згідно п. 40 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України N 868 від 17.10.2013р., для проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці або податковій заставі, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає документ, що підтверджує факт надання іпотекодержателем або контролюючим органом згоди на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна.

Однак, матеріали реєстраційної справи не містять документу, що підтверджує факт надання іпотекодержателем АТ «Банк «Фінанси та кредит» згоди на проведення реконструкції нерухомого майна, відсутній.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що реєстрація права власності на реконструйоване нерухоме майно була здійснена державним реєстратором без дотримання вимог ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Наявність в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна записів щодо арешту всього нерухомого майна, а також обтяження нерухомого майна іпотекою, унеможливлювало відповідно до вимог ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстрацію права власності на реконструйоване відповідачем майно, тому у державного реєстратора були відсутні правові підстави для видачі спірного свідоцтва.

Колегія суддів погоджується яз висновком суду першої інстанції про те, що відновлення становища, яке існувало до порушення, як спосіб захисту цивільного права та інтересу, застосовується у тому разі, якщо покладення обов`язку на особу, яка його порушила, припинити дії не відновлює повністю суб`єктивне право, а цього можна досягти вчиненням інших, передбачених законом, заходів.

Відновлення становища в даному випадку можливе шляхом визнання недійсними свідоцтва про право власності, що відповідає такому способу захисту цивільних прав та інтересів, який передбачений статтею 16 Цивільного кодексу України, як відновлення становища, що існувало до порушення прав.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 листопада 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді: