Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 758/2393/16-ц

провадження № 61-11119св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , Міністерство внутрішніх справ України,

відповідачі: ОСОБА_2 , Телерадіокомпанія «Deutsche Welle», ОСОБА_4,

третя особа - Міністерство внутрішніх справ України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 червня 2017 року у складі судді Зарицької Ю. Л. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , Телерадіокомпанії «Deutsche Welle», ОСОБА_4 , третя особа - Міністерство внутрішніх справ України (далі - МВС України), про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ОСОБА_2 під час інтерв`ю журналістові Телерадіокомпанії «Deutsche Welle» («Немецкая волна») ОСОБА_4 , було поширено про нього недостовірну інформацію наступного змісту: « Я відчуваю не погрози, я відчуваю, що перебуваю під незаконним стеженням з боку правоохоронних органів, зокрема, прослуховування мобільних телефонів. Збір інформації, відносно мене, з метою з`ясування джерел моєї інформації, а також подальшої дискредитації, якщо їх будуть цікавити подальші дії в тій кампанії, яку вони замислили… Це робить (голова МВС ОСОБА_1 прим. ред.) ОСОБА_1 та (депутат ОСОБА_18 прим. ред.) ОСОБА_10 , обидва вони стали фігурантами публікації останніми місяцями й вони об`єднали зусилля і зокрема працюють щодо мене зараз. А технічну функцію виконує МВС… По-перше, вони члени однієї фракції, однієї партії «Народний фронт». Вони роблять спроби нівелювати мої викриття щодо кримінальної справи по ОСОБА_11 у Швейцарії…»

При цьому ОСОБА_1 зазначив, що вказане інтерв`ю разом із зазначеною вище інформацією розміщено на веб-сайті Телерадіокомпанії «Deutsche Welle » за url адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 . Позивач зазначив, що поширена щодо нього відповідачами інформація ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив визнати вказану вище інформацію недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність і ділову репутацію та зобов`язати ОСОБА_2 спростувати цю інформацію шляхом розміщення на веб-сайті http://www.dw.com спростування.

У червні 2016 року МВС України звернулося до суду з позовом до

ОСОБА_2 , Телерадіокомпанії «Deutsche Welle», ОСОБА_4 про захист ділової репутації і спростування недостовірної інформації.

Позовна заява МВС України мотивована тим, що ОСОБА_2 у рамках надання інтерв`ю журналістові вказаної Телерадіокомпанії «Deutsche Welle» ОСОБА_4 було, зокрема, поширено інформацію наступного змісту: «…Я відчуваю не погрози, я відчуваю, що перебуваю під незаконним стеженням з боку правоохоронних органів, зокрема, прослуховування мобільних телефонів. Збір інформації, відносно мене, з метою з`ясування джерел моєї інформації, а також подальшої дискредитації, якщо їх будуть цікавити подальші дії в тій кампанії, яку вони замислили… Це робить (голова МВС ОСОБА_1 прим. ред.) ОСОБА_1 та (депутат ОСОБА_18 прим. ред.) ОСОБА_10 , обидва вони стали фігурантами публікації останніми місяцями й вони об`єднали зусилля і зокрема працюють щодо мене зараз. А технічну функцію виконує МВС… Тут злочин скоєно службовими й посадовими особами МВС, які вставили мій номер в запит на прослуховування, знаючи, що це я, а представляючи мене в цьому запиті іншою особою, людиною, яка підозрюється в кримінальних правопорушеннях. За КПК, вони не мають права прослуховувати народного депутата до того моменту, поки парламент не складе недоторканість, не зніме з цього депутата, не позбавить його - це пряме порушення КПК і кримінальний злочин…».

При цьому МВС України вважає, що вказана інформація є недостовірною і такою, що порушує право на недоторканість його ділової репутації.

На підставі викладеного МВС України просило визнати вказану вище інформацію недостовірною та такою, що порушує право на недоторканість ділової репутації МВС України та зобов`язати ОСОБА_2 та Телерадіокомпаніїю «Deutsche Welle» спростувати цю інформацію шляхом розміщення на веб-сайті http://www.dw.com спростування.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 13 червня 2017 року позови ОСОБА_1 та МВС України задоволено.

Визнано недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, поширену ОСОБА_2 та опубліковану на веб-сайті Телерадіокомпанії «Deutsche Welle » за url адресою : ІНФОРМАЦІЯ_4, а саме:

... «Збір інформації, відносно мене, з метою з`ясування джерел моєї інформації, а також подальшої дискредитації, якщо їх будуть цікавити подальші дії в тій компанії, яку вони замислили...

... Це робить (голова МВС ОСОБА_1 прим. ред.) ОСОБА_1 ...

... вони об`єднали зусилля і зокрема працюють щодо мене зараз...

... Вони роблять спроби нівелювати мої викриття щодо кримінальної справи по ОСОБА_11 у Швейцарії...»

Зобов`язано ОСОБА_2 спростувати поширену ним інформацію, опубліковану на веб-сайті Телерадіокомпанії «Deutsche Welle » за url адресою : ІНФОРМАЦІЯ_5 , шляхом розміщення на веб-сайті http://www.dw.com спростування наступного змісту:

« Нижченаведена інформація, поширена ОСОБА_2 та опублікована на веб-сайті Телерадіокомпанії «Deutsche Welle » за url адресою : ІНФОРМАЦІЯ_4 є недостовірною:

... «Збір інформації, відносно мене, з метою з`ясування джерел моєї інформації, а також подальшої дискредитації, якщо їх будуть цікавити подальші дії в тій компанії, яку вони замислили...

... Це робить (голова МВС ОСОБА_1 прим. ред.) ОСОБА_1...

... вони об`єднали зусилля і зокрема працюють щодо мене зараз...

... Вони роблять спроби нівелювати мої викриття щодо кримінальної справи по ОСОБА_11 у Швейцарії...»

Визнано недостовірною та такою, що порушує право на недоторканість ділової репутації Міністерства внутрішніх справ України інформацію, поширену ОСОБА_2 та опубліковану на веб-сайті Телерадіокомпанії «Deutsche Welle » за url адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 а саме:

... «Збір інформації, відносно мене, з метою з`ясування джерел моєї інформації, а також подальшої дискредитації, якщо їх будуть цікавити подальші дії в тій компанії, яку вони замислили...

... А технічну функцію виконує МВС ...»

«... Тут злочин скоєно службовими й посадовими особами МВС, які вставили мій номер в запит на прослуховування, знаючи, що це я, а представляючи мене в цьому запиті іншою особою, людиною, яка підозрюється в кримінальних правопорушеннях...»

Зобов`язано ОСОБА_2 спростувати поширену ним інформацію, опубліковану на веб-сайті Телерадіокомпанії « Deutsche Welle » за url адресою : ІНФОРМАЦІЯ_5 , шляхом розміщення на веб-сайті http://www.dw.com спростування наступного змісту:

« Нижченаведена інформація, поширена ОСОБА_2 та опублікована на веб-сайті Телерадіокомпанії «Deutsche Welle » за url адресою : ІНФОРМАЦІЯ_4 є недостовірною:

...«Збір інформації, відносно мене, з метою з`ясування джерел моєї інформації, а також подальшої дискредитації, якщо їх будуть цікавити подальші дії в тій компанії, яку вони замислили...

...А технічну функцію виконує МВС...»

«...Тут злочин скоєно службовими й посадовими особами МВС, які вставили мій номер в запит на прослуховування, знаючи, що це я, а представляючи мене в цьому запиті іншою особою, людиною, яка підозрюється в кримінальних правопорушеннях...».

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь: ОСОБА_1 - 551,21 грн; на користь МВС України - 1 102,40 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна інформація поширена ОСОБА_2 стосовно позивачів містить відомості про події і явища, яких не існувало взагалі, а тому її слід вважати недостовірною.

Недостовірна інформація ОСОБА_2 була розтиражована багатьма іншими засобами масової інформації, в тому числі Інтернет виданнями і отримала широкий суспільний резонанс. Спірні твердження ОСОБА_2 негативно вплинули на рівень суспільної оцінки громадськості до професійної діяльності ОСОБА_1 як міністра МВС України та самого міністерства як центрального органу виконавчої влади.

Спірна інформація містить конкретні фактичні дані, які можуть бути перевірені на предмет їх достовірності і спростовані в разі встановлення факту їх недостовірності. У даному конкретному випадку позовні вимоги стосуються захисту особистих немайнових прав ОСОБА_1 та МВС України, а саме: захисту прав на повагу та недоторканість честі, гідності та ділової репутації фізичної особи (щодо МВС України - лише права на недоторканість ділової репутації).

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду, а також зазначив, що суд першої інстанції детально проаналізував наявні у матеріалах справи докази на підтвердження факту недостовірності оспорюваної інформації, а саме відсутність достовірних даних про здійснення відносно ОСОБА_2 оперативно-розшукової діяльності, як і відсутність обґрунтованих у нього підстав вважати чи відчувати, що така діяльність здійснюється позивачами, адже ОСОБА_2 не надав у передбаченому процесуальному законом порядку належних і допустимих доказів на підтвердження обставин в обґрунтування своєї позиції, а «відчуваючи» здійснення щодо нього незаконних дій, у встановленому законом порядку не звернувся за захистом порушених, на його думку, прав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій не ґрунтуються на нормах матеріального закону та не відповідають наявним у справі доказам. Мотивувальна частина судового рішення прямо суперечить резолютивній його частині.

Спірна інформація є критикою діяльності позивачів, при цьому межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Крім того, вказана у позовній заяві інформація є уривком з контексту та не відображає змісту всієї статті.

Судом не було взято до уваги зміст виступу, уривки з якого позивач вважає недостовірною інформацією, не враховано характер та спосіб її поширення, а також те, що ОСОБА_1 є публічною особою, а МВС України фактично політичним органом, а як зазначено вище межа допустимої критики відносно них є досить широкою.

Спірна інформація жодним чином не порушує ділову репутацію МВС України та немайнові права ОСОБА_1 .

У судових рішеннях взагалі не досліджено конкретно кожну оспорювану фразу та зазначені висловлювання на предмет наявності тверджень чи суджень, суди обмежились загальними фразами та лише посиланнями на норми матеріального права.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У березні 2018 року до Верховного Суду надійшло клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з тих підстав, що поширення спірної інформації відбулося на території Федеративної Республіки Німеччина, тому ця справа не підлягає розгляду українськими судами.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 червня 2018 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті Телерадіокомпанії «Deutsche Welle» за url адресою : ІНФОРМАЦІЯ_2 опубліковано інтерв`ю ОСОБА_2 журналісту Телерадіокомпанії «Deutsche Welle» ОСОБА_4 під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_3». У кінці вказаного інтерв`ю журналіст ОСОБА_4 позначений як автор.

За своєю структурною побудовою вказане інтерв`ю складається з запитань відповідача ОСОБА_4 (журналіста) та відповідей на них ОСОБА_2 .

У вказаному інтерв`ю, зокрема, поширено інформацію наступного змісту:

« - ОСОБА_16 , минулими вихідними ви виступили із заявами про заплановані проти вас провокації, збір фотоматеріалів для подальшої дискредитації, прослуховування мобільного телефону. Вам надходили також якісь погрози?

- Я відчуваю не погрози, я відчуваю, що перебуваю під незаконним стеженням з боку правоохоронних органів, зокрема, прослуховування мобільних телефонів. Збір інформації, відносно мене, з метою з`ясування джерел моєї інформації, а також подальшої дискредитації, якщо їх будуть цікавити подальші дії в тій кампанії, яку вони замислили.

- Хто за цим може стояти?

- Це робить ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , обидва вони стали фігурантами публікації останніми місяцями й вони об`єднали зусилля і зокрема працюють щодо мене зараз. А технічну функцію виконує МВС.

- І які в них можуть бути спільні інтереси?

- По-перше, вони члени однієї фракції, однієї партії «Народний фронт». Вони роблять спроби нівелювати мої викриття щодо кримінальної справи по ОСОБА_11 у Швейцарії. Щодо його зловживання в урановій та титановій галузях. І щодо переказу їхнім однопартійцем, народним депутатом Ігорем Котвіцьким 40 мільйонів доларів на Панаму.

- Чи є плани все ж звернутися до правоохоронних органів, зареєструвати заяву?

- Такі плани є. І збирається звернутися до правоохоронних органів також (депутат ОСОБА_17 - прим.ред.) Заліщук.

- Ви заявляєте, що Вас прослуховують...

- Тут злочин скоєно службовими й посадовими особами МВС, які вставили мій номер в запит на прослуховування, знаючи що це я, а представляючи мене в цьому запиті іншою особою, людиною, яка підозрюється в кримінальних правопорушеннях. За КПК, вони не мають права прослуховувати народного депутата до того моменту, поки парламент не складе недоторканість, не зніме з цього депутата, не позбавить його - це пряме порушення КПК і кримінальний злочин.

- Ви написали, що поінформували про свої підозри послів США, ЄС та окремих європейських країн. Якою була їхня реакція?

- Вони були вражені. І один з дипломатів навіть сказав, що у нього самого є підозри, що він перебуває, скажімо так, під особливою увагою, певних спеціальних служб».

Факт поширення вказаного інтерв`ю на веб-сайті Телерадіокомпанії «Deutsche Welle» зазначеного змісту не заперечується жодною особою, які беруть участь у справі, та підтверджується матеріалами справи, зокрема, роздруківкою інтерв`ю з офіційного сайту Телерадіокомпанії «Deutsche Welle».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може бути предметом таких формальностей, умов, обмежень або санкцій, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського спокою, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Безсумнівно, пункт 2 статті 10 Конвенції дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи; але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв`язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань (рішення ЄСПЛ

від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»).

У статтях 3, 28 Конституції України визначено, що честь і гідність людини є найвищою соціальною цінністю та передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності.

Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір (частини перша та друга статті 34 Конституції України).

Відповідно до положень статті 62 Конституції України один із основоположних принципів - презумпція невинуватості, а відповідно до вимог статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

За змістом частин другої та четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції та практики ЄСПЛ щодо її застосування.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Під поняттям честі слід розуміти особисте немайнове благо, що є позитивною соціальною оцінкою особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності поведінки до загальноприйнятих уявлень про добро і зло та усвідомлення особою цієї оцінки.

Під поняттям гідності слід розуміти чинник моральної свідомості, який, водночас, відображає моральне ставлення індивіда до самого себе та суспільства до нього.

У свою чергу, діловою репутацією є усталена оцінка фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні та негативні суспільно значимі діяння у певній сфері, що відома оточуючим.

Спір у справі стосується конфлікту між свободою вираження поглядів та захистом репутації фізичних та юридичних осіб, тому для вирішення заявлених у справі вимог необхідно ретельно зважити ці вимоги на основі критеріїв, закладених практикою ЄСПЛ (див., для порівняння, рішення у справах «Рєзнік проти Росії» від 04 квітня 2013 року та «Ніскасаарі та «Otavamedia Oy» проти Фінляндії» від 23 червня 2015 року).

Втручання у право особи на свободу вираження поглядів становитиме порушення статті 10 Конвенції, якщо воно не підпадатиме під одне з виключень, встановлених пунктом 2 статті 10 Конвенції. Відповідно суди мали по черзі розглянути, чи було втручання у цій справі «встановлено законом», чи переслідувало воно ціль (цілі), яка (які) є легітимними відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, та чи було воно «необхідним у демократичному суспільстві» задля досягнення зазначеної мети (рішення у справі «Санді Таймс проти Сполученого Королівства» від 26 квітня

1979 року).

Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивачі зазначали, що поширена відповідачами інформація є фактичними твердженнями, які не є достовірними, тому підлягає спростуванню у спосіб, у який її було поширено.

Задовольняючи позовні вимоги, суди застосували розрізнення між оціночними судженнями та твердженнями щодо фактів, проте зосередилися лише на самих суперечливих частинах оскаржуваної статті (вилучених не тільки з контексту, а й із самого духу інтерв`ю, метою якого не було встановлення фактичних обставин щодо діяльності позивачів, а інформування громадськості щодо думки автора на вказану проблему). Також суди не зважили на усі критерії, закладені практикою ЄСПЛ (див., в якості прикладу, рішення у справі «Лілло-Стенберг та Сетер проти Норвегії» від 16 січня 2014 року). Разом з тим, визначене судами першої та апеляційної інстанцій втручання не ґрунтувалося на «достатніх» підставах, отже необхідність втручання у здійснення ОСОБА_2 та іншими відповідачами свого права на свободу вираження поглядів доведена не була.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачі стверджували, що викладена ними в мережі Інтернет інформація є оціночними судженнями, а також в деякій мірі - критикою, зокрема текст вказаної вище статті починається зі слів: «Я відчуваю не погрози, я відчуваю, що …», отже ці вислови є оціночними судженнями, думками та відчуттями особи, яка їх висловлює, щодо ситуації, яка склалася навколо неї та її критичними поглядами на цю ситуацію.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з твердженнями відповідачів з огляду на наступне.

Слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак в цілому в надрукованому тексті є оціночними судженнями.

Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави стверджувати, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (рішення ЄСПЛ від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»).

Однак навіть у разі, якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання може залежати від того, чи існує достатнє «фактологічне підґрунтя» для оспорюваного висловлювання, в іншому випадку воно буде надмірним (рішення ЄСПЛ у справі «Ліндон, Очаковський-Лоран та Жулі проти Франції»). Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення ЄСПЛ у справі «Бразільє проти Франції» від 11 квітня 2006 року), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення ЄСПЛ «Патурель проти Франції» від 22 грудня 2005 року, «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України» від 02 червня 2016 року).

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що предмет оскаржуваної статті, а саме розмірковування автора щодо мотивів та діяльності

ОСОБА_1 як міністра та МВС України як центрального органу виконавчої влади, які виражав ОСОБА_2 не тільки як народний депутат, а насамперед як журналіст, висловлюючи свої думки в інтерв`ю ОСОБА_4 , представляв суспільний інтерес.

Крім того, оскаржувані судження у цій справі також були коментарями у контексті публічної діяльності позивачів та ОСОБА_2 , а також стосувалися питань, які становлять суспільний інтерес. З огляду на зазначену природу оскаржуваних тверджень Верховний Суд вважає, що вони мають розглядатися у контексті оскаржуваної статті у цілому як оціночні судження, а не чисті твердження щодо фактів (див., для порівняння, рішення у справах «Бразільє проти Франції» від 11 квітня 2006 року та «Моріс проти Франції» від 23 квітня 2015 року).

Суд першої інстанції, чиє обґрунтування було залишене без змін судом апеляційної інстанції, вважав, що оскаржувана стаття становила твердження щодо фактів. Суди попередніх інстанцій вважали, що спірні твердження ОСОБА_2 негативно вплинули на рівень суспільної оцінки громадськості до професійної діяльності ОСОБА_1 як міністра МВС України та самого міністерства як центрального органу виконавчої влади.

Разом з тим, слід зазначити, що поняття критики застосовується зокрема в статті 30 Закону України «Про інформацію» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Вказаний термін зазвичай використовується для визначення сукупності висловлених приватно або публічно оцінок негативних фактів дій (бездіяльності) посадових, службових осіб, установ, організацій, інших юридичних осіб.

Отже, держава декларує право на критику та захист цього права. Критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження не можуть бути підставою для відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Тому можна стверджувати, що і законодавством, і судовою практикою опосередковано визнана «непідсудність» оціночних суджень, які можуть бути висловлені і публічно.

Колегія суддів зауважує, що місцевий та апеляційний суди не дали оцінки саме критичним поглядам щодо певних фактів оскаржуваних тверджень ОСОБА_2 (див., для порівняння, рішення у справах «Standard Verlags GmbH» проти Австрії» від 02 листопада 2006 року, та «Ніковіц та «Verlagsgruppe News GmbH» проти Австрії» від 22 лютого 2007 року). Більше того, зі структури статті вбачається, що вислови ОСОБА_2 є оціночними судженнями. Так, уся стаття починається зі слів: «Я відчуваю не погрози, я відчуваю, що …», отже ці вислови є оціночними судженнями, думками та критикою автора. Проте, як вбачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, суди не розглядали ці твердження у контексті всієї оскаржуваної статті (див., для порівняння рішення у справі «Діханд та інші проти Австрії» від 26 лютого 2002 року).

Також, матеріали справи не містять доказів стосовно того, що відповідачі публічно звинувачували позивачів у вчиненні злочинів. Разом з тим, частина спірної статті є політичною критикою у контексті діяльності ОСОБА_1 як міністра та МВС України як центрального органу виконавчої влади.

Посадова особа органу державної влади, погоджуючись на виконання владних повноважень, бере на себе обов`язок нести і поєднаний з цими повноваженнями тягар, до складу якого входить, зокрема, певний дискомфорт від критичного ставлення до влади, а тому межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.

Політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 , є публічною особою, а тому свідомо відкритий для прискіпливого контролю за його особою, як з боку інших громадян, так і політиків. Інформація, поширена відповідачами стосується виключно професійної діяльності ОСОБА_1 , а не його приватного життя. Крім того, враховуючи публічний статус позивача та те, що поширена інформація стосувалася його публічної діяльності та мала суспільний інтерес, позивач повинен бути терпимим до публічної критики, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці.

Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Проте суди вказані вище норми матеріального права залишили поза увагою, не взяли до уваги доводи відповідачів, неправильно визначили характер поширеної відповідачами інформації, оскільки вона не є фактичним твердженням, а є оціночними судженнями та політичною критикою у контексті діяльності ОСОБА_1 та МВС України.

Верховний суд не вбачає жодних доказів того, що суди попередніх інстанцій у своїх судових рішеннях забезпечили баланс між потребою захищати репутацію ОСОБА_1 , МВС України та правом ОСОБА_2 зазначати інформацію, яка становить суспільний інтерес у контексті діяльності позивача як публічної особи та МВС України як центрального органу виконавчої влади.

Отже, суди залишили поза увагою, що Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод не заборонено кожному громадянину в демократичному суспільстві, безумовно і в Україні, висловлювати свою думку, погляди та критику щодо осіб, які обіймають публічні посади (здійснюють публічну владу), зокрема на національному рівні, а також щодо центральних органів виконавчої влади.

Безпідставним також є висновок судів про задоволення позовних вимог до ОСОБА_4 , оскільки, стаття 10 Конвенції захищає право журналістів розголошувати інформацію, яка становить громадський інтерес, за умови, що вони діють сумлінно та використовують перевірену фактичну базу; та надають «достовірну та точну» інформацію, як того вимагає журналістська етика. За пунктом 2 статті 10 Конвенції свобода вираження поглядів пов`язана з «обов`язками та відповідальністю», які застосовуються до засобів масової інформації навіть щодо питань великого суспільного значення. Більше того, ці «обов`язки та відповідальність» мають особливе значення, коли йдеться про посягання на репутацію названої особи та порушення «прав інших осіб» (рішення у справах ЄСПЛ «Ліндон, Очаковський-Лоран та Жулі проти Франції» «Педерсен і Баадсгаард проти Данії», «Газета «Україна-центр» проти України»).

При цьому, як журналіст ОСОБА_4 , так і Телерадіокомпанія «Deutsche Welle», на веб-сайті якої розміщено спірну інформацію, не вийшли за межі як журналістської свободи, так і журналістської етики щодо вказаної статті.

Хоча спірні коментарі були опубліковані на веб-сайті Телерадіокомпанії «Deutsche Welle», ці коментарі були заявлені в першу чергу журналістом, політиком та народним депутатом. Це підтверджує, що роль преси в тому, щоб повідомляти - у відповідності зі своїми зобов`язаннями і обов`язками - відомості та ідеї з усіх питань, що становлять суспільний інтерес.

Таким чином, судами не здобуто доказів для встановлення наявності нагальної суспільної необхідності в захисті репутації ОСОБА_1 як міністра МВС України та самого міністерства як центрального органу виконавчої влади, яка б переважала над правом ОСОБА_2 та представників преси на свободу вираження поглядів.

Отже, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується з твердженнями відповідачів, що спірна інформація відповідає критеріям поняття «оціночні судження», зокрема з огляду на використання мовно-стилістичних засобів та дух інтерв`ю в його контексті в цілому.

З урахуванням усталеної практики ЄСПЛ щодо застосування статті 10 Конвенції, відповідно до норм Конституції України, які є нормами прямої дії, колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги про відсутність правових підстав для задоволення позову.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України»).

Разом з тим, безпідставними є доводи касаційної скарги про розгляд справи на підставі норм міжнародного права, оскільки судові рішення мають ґрунтуватися на нормах Конституції України, а також на чинному законодавства України, яке не суперечить їй, та із застосуванням практики ЄСПЛ як джерела права.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Цивільні відносини регулюються однаково на всій території України.

При цьому, скаржником не вказано та судом не встановлено норми міжнародного права, якими регулюються спірні правовідносини, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Разом з тим, не підлягає задоволенню клопотання ОСОБА_2 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки у статті 403 ЦПК України наведено вичерпний перелік підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, проте таких підстав заявником не наведено та судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Ураховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про передачу справи на розгляд до Великої Палати Верховного Суду.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 жовтня 2017 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Телерадіокомпанії «Deutsche Welle», Дмитра Каневського, третя особа - Міністерство внутрішніх справ України, про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації відмовити.

У задоволенні позову Міністерства внутрішніх справ України до ОСОБА_2 , Телерадіокомпанії «Deutsche Welle», ОСОБА_4 про захист ділової репутації і спростування недостовірної інформації відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська