Ухвала

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 759/15556/18

провадження № 61-9386ск19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В.І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана ОСОБА_2 , на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року у складі судді Величко Т. О., та постанову Київського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Левенця Б. Б., Борисової О. В., у справі за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мішенін Іван Сергійович, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсними правочинів, витребування нерухомого майна, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В. О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мішенін І. С., Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсними правочинів, витребування нерухомого майна, визнання права власності.

02 жовтня 2018 року ОСОБА_3 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на садовий будинок, що розташований у АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,773 га під вказаним садовим будинком шляхом заборони ОСОБА_1 та/або будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії з демонтажу, реконструкції, зміни фізичного стану зазначеного майна, а також вселення та реєстрації місця проживання, посилаючись на те, що невжиття вказаних заходів забезпечення позову унеможливить або утруднить виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що за вказівками ОСОБА_1 вже вчинялися дії щодо знищення належного їй майна (двері садового будинку були вибиті, частина майна з будинку - спалена), при цьому останній особисто заявляв про намір невідкладного проведення реконструкції будинку. Крім того, вказувала на те, що існує реальна вірогідність подальшого продажу садового будинку та земельної ділянки, що підтверджується відмовою ОСОБА_1 звертатися до правоохоронних органів щодо осіб, які йому продали нерухоме майно.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на нерухоме майно - садовий будинок ( за адресою: АДРЕСА_3 ), загальною площею 53,6 кв. м, (житловою площею - 30,3 кв. м) з будівлями та спорудами (сараї - літ. Б, В, Е, И, вбиральня - літ. Г, навіс - літ. Д; гараж - літ. Ж, майстерня - літ. З, споруди №№ 1, 2, 3, 4); земельну ділянку площею 0,773 га під вказаним садовим будинком (кадастровий номер НОМЕР_1 , цільове призначення - для ведення садівництва), яке зареєстроване за ОСОБА_1 . Заборонено ОСОБА_1 та/або будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії з демонтажу, реконструкції, зміни фізичного стану вищевказаного майна, а також вселення та реєстрації місця проживання.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Вербицького Д. В. задоволено частково. Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року в частині заборони ОСОБА_1 та будь-якім іншим особам вселення та реєстрації місця проживання скасовано та постановлено в цій частині нове судове рішення. Відмовлено ОСОБА_3 у застосуванні забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 та будь-яким іншим особам вселення та реєстрацію місця проживання в садовому будинку АДРЕСА_4 . В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем заявлено вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених від її імені зі ОСОБА_4 , та витребування садового будинку АДРЕСА_4 з будівлями та спорудами та земельної ділянки площею 0,773 га. під вказаним садовим будинком, кадастровий номер НОМЕР_1 у ОСОБА_1 . Відповідач ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі продажу від 27 вересня 2018 року є власником зазначених садового будинку та земельної ділянки і, як власник, має реальну можливість, до вирішення спору щодо вказаного нерухомого майна, розпорядитись ним на власний розсуд, а тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно та способом заборони ОСОБА_1 та/або будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії з демонтажу, реконструкції, зміни фізичного стану вказаного нерухомого майна.

При відмові в забезпеченні позову забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 та будь-яким іншим особам вселення та реєстрацію місця проживання апеляційний суд вказав, що обраний позивачем вид забезпечення позову не направлений на забезпечення виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, садового будинку та земельної ділянки, укладених від імені позивачки зі ОСОБА_4 , та витребування вказаного нерухомого майна у ОСОБА_1 Вказаний вид забезпечення позову не є співмірним заявленим позовним вимогам. Крім того, забезпечення позову повинно застосовуватися із врахуванням принципу рівноправності сторін у спорі і не повинно призводити до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, так як справа по суті ще не вирішена та факт порушення законних прав позивача не встановлений.

14 травня 2019 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2, на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року. Посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції і постанову суду апеляційної інстанції та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення лише процитував норми права та обмежився єдиним обґрунтуванням про те, що предметом спору є квартира, а не будинок та земельна ділянка, чим порушив право на справедливий суд. Суд першої інстанції не встановив об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть істотно утруднити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позову про визнання права власності, шляхом внесення державним реєстратором запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про те, що позивач є власником спірного майна. Суд не визначив, які саме дії направлені на зміну фізичного стану майна та яким саме особам забороняється їх вчиняти, не вирішив питання зустрічного забезпечення. Апеляційний суд на указане уваги не звернув.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року у справі № 755/10786/16-ц (провадження № 61-44154сво18) зроблено висновок, що «ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову може бути переглянута в апеляційному порядку на підставі пункту 3 частини першої статті 353 ЦПК України, а, отже, може бути предметом перегляду судом касаційної інстанції на підставі пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України. Постанови апеляційного суду, прийняті за наслідками перегляду ухвали суду першої інстанції, якою задоволено (або частково задоволено) заяву про забезпечення позову, незважаючи на результат апеляційного перегляду, можуть бути оскаржені у касаційному порядку».

У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Тлумачення статті 154 ЦПК України свідчить, що в ній розмежовано випадки за яких застосування зустрічного забезпечення є: правом суду (частина перша статті 154 ЦПК України); обов`язком суду (частина третя статті 154 ЦПК України).

Встановивши, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно та заборони вчиняти будь-які дії з демонтажу, реконструкції, зміни фізичного стану нерухомого майна.

Аргументи касаційної скарги про те, що судом першої інстанції не вирішено питання зустрічного забезпечення на висновки судів не впливають та їх не спростовують. Відповідач не позбавлений права звернутись до суду першої інстанції з заявою про вжиття таких заходів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами попередніх інстанції норм права (статті 149 ЦПК України) є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана ОСОБА_2 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мішенін Іван Сергійович, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсним правочинів, витребування нерухомого майна, визнання права власності.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель