Постанова

Іменем України

20 червня 2019 року

м. Київ

справа № 643/2376/16-ц

провадження № 61-33679св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Східноукраїнський Національний університет імені Володимира Даля,

третя особа - ректор Східноукраїнського Національного університету імені Володимира Даля Поркуян Ольга Вікторівна

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 20 грудня 2016 року у складі судді Погасій О. Ф. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 травня 2017 року у складі колегії суддів: Пономаренко Ю. А., Піддубного Р. М., Хорошевського О. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Східноукраїнського Національного університету імені Володимира Даля, третя особа - ректор Східноукраїнського Національного університету імені Володимира Даля Поркуян О. В . , про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що 01 липня 2012 року між СНУ імені В. Даля та позивачем було укладено трудовий контракт, за умовами якого на нього було покладено обов`язки, передбачені пунктом 3 контракту. У зв`язку з тимчасовою окупацією міста Луганська, СНУ імені В. Даля було переведено Наказом Міністерства освіти і науки України № 1132 від 06 жовтня 2014 року до міста Сєверодонецька. Враховуючи, що викладачі і студенти виїхали з окупованого міста Луганська до різних населених пунктів України, була організована дистанційна форма навчання та викладання через Інтернет на базі програмного забезпечення MOODLE.

19 серпня 2015 року ОСОБА_1 було направлено лист відповідачеві з проханням дозволити працювати за дистанційною формою викладання, оскільки він знаходиться на лікуванні у Полтавському центрі лікування цукрового діабету і лікарі не рекомендують йому тривалі від`їзди від місця лікування.

25 вересня 2015 року позивач отримав від відповідача електронне повідомлення, в якому його проінформовано про те, що йому передбачено

0,5 ставки.

24 жовтня 2015 року позивача було проінформовано в електронному повідомленні про те, що він буде отримувати 0,75 ставки. На початку грудня позивач дізнався, що його відключено від MOODLE.

Яковенко А. І. , з урахуванням уточнень, просив скасувати наказ № 66-к

від 11 лютого 2016 року про звільнення; поновити на посаді доцента кафедри філософії СНУ імені В. Даля з 11 лютого 2016 року; стягнути заборгованість по заробітній платі за грудень 2015 року та січень 2016 року у розмірі

13 235,30 грн; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу по день поновлення на роботі в розмірі 6 617,65 грн за кожен місяць до дня винесення рішення суду.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 20 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суд умотивовано тим, що звільнення позивача проведено з дотриманням норм трудового законодавства.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 20 грудня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

15 червня 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 через засоби поштового зв`язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Московського районного суду міста Харкова від 20 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 травня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги зводяться до порушення відповідачем порядку звільнення ОСОБА_1

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Московського районного суду міста Харкова.

У вересні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року матеріали цивільної справи передано до Верховного Суду.

Розпорядженням від 07 червня 2019 року № 631/0/226-19 за касаційним провадженням № 61-33679св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 07 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 01 липня 2012 року між ОСОБА_1 та Східноукраїнським національним університетом імені

В. Даля був укладений контракт, за яким ОСОБА_1 призначається на посаду доцента кафедри світової філософії та естетики на строк з 01 липня 2012 року по 30 червня 2017 року, та має виконувати обов`язки відповідно до пункту 3 вищезазначеного контракту.

Пунктом 5.1. контракту передбачений обов`язок Університету забезпечити ОСОБА_1 створення необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, виплачувати заробітну плату відповідно до контракту.

Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України № 1132 від 06 жовтня 2014 року «Про організацію освітнього процесу у Східноукраїнському національному університеті імені Володимира Даля», в зв`язку з продовженням збройного конфлікту на території міста Луганськ, освітня діяльність Університету проводиться у місті Сєвєродонецьк Луганської області.

Про існування вищезазначеного наказу та про те, що освітня діяльність Університету з 06 жовтня 2014 року здійснюється у місті Сєвєродонецьку позивачу було відомо, що також підтверджується змістом позовної заяви.

20 лютого 2015 року було видано Розпорядження по Університету № 11/80 «Про облік та зберігання трудових книжок» та від 27 лютого 2015 року розпорядження по Університету № 15/80 щодо відновлення кадрових документів, відповідно до яких з метою забезпечення належного ведення кадрового діловодства і відновлення кадрових документів - особових справ та особових карток працівників, які залишились у м. Луганську, території тимчасово непідконтрольній Україні, організовано надання підлеглими працівниками до відділу кадрів персональних даних.

Про необхідність надання персональних даних для відновлення кадрових документів позивач був інформований відповідачем, проте ОСОБА_1 персональні дані для відновлення його особової справи до відділу кадрів СНУ імені В. Даля (місто Сєвєродонецьк ) не були надані.

Відповідно до витягу з протоколу № 1 засідання комісії з розгляду документів щодо відсутніх працівників СНУ імені В. Даля від 25 січня 2016 року внесено пропозицію ректору звільнити ОСОБА_1 доцента кафедри філософії за пунктом 6 статті 36 КЗпП України за відмову працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з установою (навчальним закладом).

Наказом від 11 лютого 2016 року № 66-к ОСОБА_1 доцента кафедри філософії звільнено за пунктом 6 статті 36 КЗпП України через відмову працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з установою (навчальним закладом).

Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до пункту 6 статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів встановив факт тривалої відсутності ОСОБА_1 за місцем своєї роботи, а саме, СНУ імені В. Даля у місті Сєвєродонецьку, а також сам ОСОБА_1 в своїй позовній заяві зазначає, що перебував у місті Полтава та відмовився переїжджати за місцем роботи до міста Сєвєродонецьк. Доказів поважності причин відсутності за місцем роботи та неможливості неявки по місцю роботи позивачем не надано. В період грудня 2015 року та січня 2016 року позивач не виконував свої посадові обов`язки без поважних причин. Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що звільнення позивача відбулось з дотриманням чинного законодавства, підстави для поновлення позивача на роботі зі скасуванням наказу про його звільнення та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відсутні.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Московського районного суду міста Харкова

від 20 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області

від 25 травня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 20 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко