ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2186/19 Справа № 203/6023/16 Суддя у 1-й інстанції - Єдаменко С.В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог - Орган опіки та піклування Центральної районної ради міста Дніпро про визначення місця проживання дитини ,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у період з травня 2010 року до квітня 2014 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні та вихованні. Зазначала, що відповідач не бере участі у вихованні та розвитку дитини, коштів на її утримання не надає.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дочки

у розмірі 1/4 частини від всіх видів доходу щомісячно, але не менше

30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У лютому 2017 року ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Центральної районної у місті Дніпрі ради про визначення місця проживання дитини.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що їх спільна з ОСОБА_1 дочка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за місцем його проживання. Рішення щодо зміни місця проживання дитини сторони не приймали. ОСОБА_1 після розлучення, без погодження з ним, забрала доньку та виїхала на постійне місце проживання до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим. Зазначав, що він має постійне місце проживання, стабільний заробіток, а також можливість створити усі необхідні умови для утримання дитини та її розвитку. ОСОБА_1 не має постійного доходу для матеріального забезпечення умов проживання їх доньки, постійного місця проживання, не може забезпечити дитині нормальні умови для розвитку та навчання.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визначити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним у квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визначено місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що аліменти стягуються на користь того з батьків, з яким проживає дитина та який здійснює її утримання, тому для встановлення права на стягнення аліментів необхідно встановити місце проживання дитини, а також того з батьків, з ким вона має проживати. Ураховуючи те, що ОСОБА_1 з позовом про визначення місця проживання дитини з нею не зверталась, самостійно вивезла дитину до Автономної Республіки Крим, де органи державної влади та місцевого самоврядування України тимчасово не здійснюють свої повноваження, через що неможливо забезпечити контроль за забезпеченням інтересів дитини, при цьому місце проживання дитини зареєстровано за адресою належної ОСОБА_2 квартири, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог та відмови у задоволенні первісного позову.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2017 року внесено зміни в рішення цього суду та зазначено у тексті рішення прізвище дитини ОСОБА_4 замість помилково вказаного ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частин з усіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 20 грудня 2016 року і до досягнення нею повноліття. У задоволенні зустрічного позову

ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що дитині виповнилось сім років, дівчинка відвідує середню школу у м. Ялта Автономної Республіки Крим, де проживає разом з матір`ю, а тому визначення її місця проживання з батьком, який має вже нову родину, може негативно вплинути на її психіку та розвиток. При цьому судом не було встановлено виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларації прав дитини), які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір`ю. Задовольняючи первісний позов, апеляційний суд виходив з того, що відповідач має постійне місце роботи та заробіток, самостійно дитину не утримує, а тому наявні підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання їх малолітньої дочки у розмірі, передбаченому законодавством України.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року скасовано постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2018 року та направлено справу на новий розгляд.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення первісних позовних вимог в повному обсязі та відмовити в задоволені зустрічних позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції не врахував всі наявні фактичні обставини та докази, внаслідок нез`ясованих обставин, які були судом проігноровані. Не було встановлено виняткових обставин за якими визначення місця проживання дитини з батьком є обґрунтованим. Залишено поза увагою, що місце проживання дочки за місцем проживання матері буде відповідати інтересам дитини зважаючи на те, що дитина жіночої статі і особливо потребує догляду матері при вирішенні як моральних так і фізіологічних питань.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з`ясував права і обов`язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 травня 2010 року до 12 квітня 2014 року.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Місце проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їхньої малолітньої дочки Ладислави зареєстроване у квартирі АДРЕСА_2 . Зазначена квартира належить на праві власності ОСОБА_2 .

З травня 2015 року ОСОБА_1 разом з донькою постійно проживає на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим.

Також встановлено, що ОСОБА_1 працює у м. Сімферополі (а. с. 188), дитина відвідує муніципальну бюджетну загальноосвітню установу «Ялтинська середня школа «Радуга», що підтверджується довідкою від 26 вересня 2017 року № 214 (а. с. 187).

09 вересня 2016 року ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_7 .

Висновком виконавчого комітету Центральної районної у місті Дніпрі ради від 27 вересня 2017 року № 16/426 рекомендовано визначити місце проживання дитини разом з батьком.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.p

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України», суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Судом встановлено, що дитина зареєстрована в м . Дніпрі, відвідувала навчальний заклад в м. Дніпрі, спостерігалась в Дитячому медичному центрі.

Судом встановлено, що фактично дитина проживає на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, при цьому взаємної згоди щодо зміни місця проживання дитини батьки не досягли, з позовом про визначення місця проживання дитини з матір`ю позивачка за первісним позовом не зверталась.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» вказано, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років,- за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою

Щодо посилань апеляційної скарги на принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року відповідно до якого малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю, колегія суддів не може взяти до уваги, зважаючи на наступне.

Декларація прав дитини, не є міжнародним договором, не має в Україні виключно обов`язкового характеру, не встановлює презумпцій у відносинах батьків і дітей, у той час як Конвенція про права дитини, у якій реалізовано принцип домінанту інтересів дитини понад іншими, ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, її норми є частиною національного законодавства згідно зі статтею 9 Конституції України.

Натомість, згідно ч. 1 ст. 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції «Про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно ч. 1 ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

З наведених підстав колегія суддів приходить до висновку про неможливість застосування принципу пріоритету прав матері над правом батька через його неконституційний та дискримінаційний характер.

Крім того, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта щодо практики Верховного Суду України.

У постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 висловлено наступну правову позицію: «Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що мати дітей має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дітей. При цьому суди в цій справі не встановили виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір`ю. Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дітей з матір`ю та відсутність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для розлучення дітей зі своєю матір`ю».

Разом з тим, згідно абз. 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, чинного на час розгляду справи в суді першої інмтанції, суд вбачав наявність підстав для того, щоб відступити від вказаної правової позиції, в частині необхідності застосування до подібних правовідносин принципу 6 Декларації прав дитини, зважаючи на наступне.

11 липня 2017 року Європейським судом з прав людини ухвалено рішення у справі «М.С. проти України» (№ 2093/13), яким було констатовано порушення вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зокрема, через відмову визначення місця проживання дитини шляхом об`єктивного з`ясування всіх обставин та деталей та «в якнайкращих інтересах самої дитини», а не шляхом використання презумпції на користь матері (п.п. 69 - 86).

Колегія суддів приймає до уваги, що місце проживання дитини зареєстроване в м. Дніпрі, органом опіки та піклування рекомендовано визначити місце проживання дитини разом з батьком за її зареєстрованим місцем проживання, згідно висновку органу опіки і піклування від 27 вересня 2017 року № 16/426 .

У відповідності до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

При цьому батько на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має місце роботи та достатній доход, характеризується позитивно, повторно одружений, при цьому його нова дружина погоджується виховувати його доньку від іншого шлюбу.

Суд також враховує, що на цей час дитина перебуває на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, де органи державної влади та місцевого самоврядування України тимчасово не здійснюють свої повноваження, через що неможливо забезпечити контроль за забезпеченням інтересів дитини та вжиття заходів щодо захисту її прав, у зв`язку з її порушенням.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Згідно із частинами другою, третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Крім того, колегією суддів було перевірено доводи щодо законності виїзду ОСОБА_1 з донькою на територію Автономної Республіки Крим. Так, відповіддю Адміністрації державної прикордонної служби України від 03.03.2018 року № 23/Х-2344 зазначено, що останній перетин громадянкою України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зафіксовано на виїзд до тимчасово окупованої території України - Автономної Республіки Крим 08.01.2018 року через контрольний пункт виїзд-в"їзд "Каланчак". Відповідно до Єдиного реєстру спеціальних нотаріальних документів бланк серії НАР №874711 було витрачено 15.10.2015 року, код витрачення бланку: 8 - Заява (т.2.а.с.140).

Як зазначав в судовому засіданні відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 - дочка виїхала та залишилася там за відсутності його згоди на виїзд, за відсутності його згоди, як батька на зміну місця проживання дочки та відсутності погодження з ним, як батьком, питання щодо місця проживання дочки на тимчасово окупованій території України - Автономної Республіки Крим.

Судом апеляційної інстанції в ході розгляду справи вживались заходи для всебічного розгляду справи: зобов"язано було апелянта ОСОБА_1 , через її представника, з"явитись до суду та забезпечити явку дитини, для з"ясування обставин у справі. Надати належні докази в обґрунтування доводів апеляційної скарги щодо забезпечення дитині з боку матері належного рівня проживання та виховання.

До суду апеляційної інстанції апелянт особисто не з"явилась та не забезпечила явку в судове засідання дитини. Суду апеляційної інстанції було надано: довідку та характеристику з місця роботи ОСОБА_1 у підтвердження доводів щодо її місця роботи та розміру доходів (т.2.а.с.118, 119). Однак, колегія критично оцінює зазначений доказ, оскільки, матеріали справи не містять належного підтвердження даному доказу, наприклад, даних щодо здійснення перерахування роботодавцем до відповідних державних органів необхідних податків саме щодо конкретного працівника - ОСОБА_1 .

Крім того, надана копія Договору оренди квартири від 06 серпня 2018 року (т.2.а.с.120) не містить даних щодо належної його реєстрації у відповідних органах, а тому також оцінюється судом апеляційної інстанції критично.

Суду не надано висновку компетентного органу щодо обстеження місця проживання дитини на тимчасово окупованій території України - Автономної Республіки Крим, а органи державної влади та місцевого самоврядування України тимчасово не здійснюють свої повноваження, через що неможливо забезпечити контроль за забезпеченням інтересів дитини та вжиття заходів щодо захисту її прав, у зв`язку з її порушенням.

Також, суду апеляційної інстанції було надано заяву ОСОБА_1 щодо обставин справи, підпис якої посвідчено 14.06.2019 року Асватуровим С .Б. нотаріусом Анапського нотаріального округу, місто-курорт Анапа Краснодарського краю. Зареєстровано в реєстрі :№23/306-н/23-2019-12-211. Пояснення ОСОБА_1 викладені в заяві не підтверджені іншими належними доказами. Апелянт посилається лише на ті докази, які вже раніше надавались суду.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог статей 212 - 214 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко