ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5530/19 Справа № 185/5811/18 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Городничої В.С.

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи, в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Укрзалізниця" про стягнення заробітної плати, середньомісячного заробітку за час затримки заробітної плати, компенсації за час невикористаної відпустки, сум компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, вихідної допомоги, а також моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року позивачзвернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що починаючи з січня 2005 року і до 10 травня 2017 року він перебував у безперервних трудових правовідносинах з відповідачем. 10 травня 2017 року його було звільнено відповідно до ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності штату. Проте з ним не було проведено остаточний розрахунок. Зокрема, стягненню підлягають заробітна плата за період березень-травень 2017 року у розмірі 12619,98 грн. Також, позивач вважає, що стягненню підлягають і суми компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у сумі 1673,26 грн. за період березень-травень 2017 року станом на 01 липня 2018 року. Також позивач вважає, що у зв`язку з невиплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові м. Донецьку коштів підлягає стягненню з відповідача моральна шкода у розмірі 5000 гривень. Позивач вважає, що відповідачем на користь ОСОБА_1 повинно бути сплачено середньомісячний заробіток за час затримки заробітної плати за період березень-травень 2017 року у розмірі 94998 грн. Окрім того, оскільки на момент звільнення у ОСОБА_1 залишалось 37 дні невикористаної щорічної основної відпустки, стягненню підлягає компенсація за час невикористаної відпустки у розмірі 17272,71 грн. Також вважає, що йому відповідно до умов Колективного договору між керівництвом та Дорожним комітетом профспілки Донецької залізниці «Про тарифи, трудові та соціальні гарантії», підлягають стягненню суми матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 4590,50 гривень, оскільки на момент звільнення посадовий оклад ОСОБА_1 становив 9181 грн. Крім того, вважає, що у зв`язку з тим, що його було звільнено на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України, законодавством йому гарантується виплата вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітку, а тому середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 склала 13771,50 грн., які і підлягають стягненню у якості вихідної допомоги.

Враховуючи вищевикладене, позивачпросив суд стягнути з ПАТ «Укрзалізниця» вищезазначені суми.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2019року позовні вимоги було задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця» невиплачену заробітну плату за період березень-травень 2017 року у розмірі 12619,98 грн.; середньомісячний заробіток за час затримки заробітної плати за період березень-травень 2017 року у розмірі 94998,00 грн.; компенсацію за час невикористаної відпустки у розмірі 17272,71 грн., а також 4590,50 грн. матеріальної допомоги на оздоровлення що надається разом із відпусткою; вихідну допомогу, що виплачується при звільненні на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України у розмірі 13771,50 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

В своїй апеляційній скарзі АТ «Укрзалізниця»посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

ОСОБА_1 відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» залишити без задоволення, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2019 року - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 31 серпня 2016 року позивач був прийнятий головним ревізором з безпеки руху (дільниці) ревізорської дільниці з безпеки руху за переведенням з Управління ДП «Донецька залізниця» до «Донецька Філія залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».

10 травня 2017 року позивача було звільнено з роботи «Донецька Філія залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до табелів використання робочого часу та розрахунків заробітної плати наданої «Донецька Філія залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», зазначено, що позивачу за березень, квітень, травень 2017 року була нарахована така сума заробітку, виходячи з окладу позивача (9181,00 грн.), а саме: 12619,98 грн., та яка не була виплачена 10 травня 2017 року після звільнення позивача.

Також судом встановлено, що позивачу після звільнення 10 травня 2017 року була невиплачена така сума заробітку, а саме одноразова допомога у зв`язку зі скороченням штату в сумі 13771,50 грн., що підтверджується копією довідки з «Донецька Філія залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».

Встановлено, що позивачу після звільнення 10 травня 2017 року була невиплачена компенсація за час невикористаної відпустки у розмірі 17272,71 грн., що підтверджується копією розрахунку заробітної плати за травень 2017 року та копією довідки-розрахунку невикористаних днів відпустки, за які надається компенсація під час звільнення, наданих «Донецька Філія залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».

Окрім цього, судом встановлено, що відповідно до п. 3.19 Колективного договору, укладеного між керівництвом «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» та Дорожним комітетом профспілки Донецької залізниці «Про тарифи, трудові та соціальні гарантії» передбачено, що при кожному надані залізничникам щорічної відпустки, незалежно від часу її наданні виплачувати, за письмовою заявою, матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 50 % тарифної ставки або посадового окладу, що підтверджується копією Колективного договору.

Також, судом встановлено, що позивачу після звільнення 10 травня 2017 року, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, була нарахована, проте невиплачена, одноразова допомога у зв`язку із скороченням штату у розмірі 13771,50 грн.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати, яка не виплачувалася за період його роботи, а саме: за березень, квітень та травень 2017 року у розмірі 12619,98 грн., та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме - за період з 11.05.2017 року по 15.07.2018 року в сумі 94998,00 грн., а також компенсація за невикористані відпустки у розмірі 17272,71 грн., а також 4590,50 грн. матеріальної допомоги на оздоровлення, що надається разом із відпусткою, а також вихідну допомогу, що виплачується при звільненні на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у розмірі 13771,50 грн., підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено та підтверджено доказами наявними в матеріалах справи.

Відмовляючи в іншій частині позовних вимог, суд посилався на те, що позивач, у розумінні ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не довів того, що саме такі компенсаційні витрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати йому повинні бути виплачені, а також не довів того, що у зв`язку з невчасною сплатою йому заробітної плати та компенсаційних виплат, відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України, призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В частині незадоволених позовних вимог рішення суду ПАТ «Укрзалізниця» не оскаржено, а тому колегією суддів не перевіряється.

Необгрунтованими є доводи апелянта щодо неправомірного стягнення на користь позивача 4590,50 грн., у зв`язку з відсутністю заяви позивача про надання матеріальної допомоги на оздоровлення, з наступних підстав.

Як вже було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 було звільнено з 10.05.2017 року Наказом від 10.05.2017 року № 268/ДН-ОС. в день звільнення йому було видано оригінал трудової книжки із записом про звільнення, а також копію наказу про звільнення.

Зі змісту зазначеного Наказу вбачається, що при звільненні ОСОБА_1 має право на виплату вихідної допомоги, компенсації за 37 днів відпустки, а також на виплату одноразової грошової допомоги у розмірі середнього заробітку (а.с. 15).

У зв`язку з виплатою компенсації за 37 днів відпустки, ОСОБА_1 також виплачується матеріальна допомога, яка передбачена п. 3.19 Колективного договору, укладеного між керівництвом «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» та Дорожним комітетом профспілки Донецької залізниці «Про тарифи, трудові та соціальні гарантії».

Вказаний Наказ є документом встановленої форми, на ньому наявні підпис керівника структурного підрозділу та позивача, а також печатка структурного підрозділу.

Враховуючи вищезазначене, колегія судів дійшла висновку, що, на момент звільнення позивача, відповідачу було відомо, що до остаточного розрахунку ОСОБА_1 повинні бути включені зазначені суми, однак виплачені вони не були.

Також, безпідставними є посилання апелянта на Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, який, на думку апелянта, підтверджує відсутність його вини у невиплаті позивачу належних йому сум у строки, зазначені у ст. 116 КзпП України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ст. 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" встановлює, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Вказана норма конкретно вказує на документ, який може бути підтвердженням обставин непереборної сили. Однак, наданий відповідачем Науково-правовий висновок ТПП ані за формою, ані за змістом не є таким документом.

Це підтверджується і листом Торгово-промислової палати України "Щодо Науково-правового висновку від 16.01.2018 р. №126/2/21-10.2" від 24 жовтня 2018 року №3003/2/21-7.3.

Торгово-промислова палата України зазначає, що "Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та Висновок щодо унеможливлення виконання зобов`язань (обов`язку), спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є різними за юридичним змістом документами, зокрема: Сертифікатом засвідчуються форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а у Висновку досліджуються фактичні обставини, що склалися у господарській діяльності суб`єкта господарювання, а також вплив на них дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та формуються щодо таких обставин умовиводи".

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що ототожнювати ці два документи неможливо. А тому, вищезазначене свідчить про наявність вини відповідача при остаточному розрахунку із позивачем, а отже, суд першої інстанції правомірно стягнув суми, визначені в оскарженій частині рішення.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Тож, керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрзалізниця»- залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2019року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова