Провадження № 22-ц/802/655/19 Категорія: 46 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Галицька І.П.

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

третьої особи - ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , треті особи, які не заявлять самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на житло за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 подану в її інтересах представником ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 квітня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з даним позовом покликаючись на те, що вона, її син ОСОБА_6 та донька ОСОБА_8 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . У цій квартирі зареєстрована ОСОБА_1 , а також внук позивача, а син відповідача - малолітній ОСОБА_9 Зазначає, що відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі немає та фактично не проживає за місцем реєстрації з 2012 року. У 2012 році ОСОБА_4 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_6 , сином ОСОБА_9 переїхали на постійне проживання до м. Рівне. Пізніше, 15.10.2015 року було розірвано шлюб між відповідачем та ОСОБА_6 та не проживає більше одного року у цій кварптирі без поважних причин. Тому, як співвласник квартири, звернулась за захистом свого права та просила визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 05 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати і прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідач зазначає, що позивач чинить їй перешкоди у користуванні житлом, у зв`язку з чим вона не може там проживати.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (3/8 частки), ОСОБА_6 (3/8 частки) та ОСОБА_8 (2/8 частки) (а.с. 4-5, 12).

З будинкової книги А № 74745 для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_2 вбачається, що у даному житловому приміщенні зареєстровані ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_6 , ОСОБА_8 (треті особи), ОСОБА_4 (відповідача) та малолітній ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8-11).

Із змісту позовної заяви, пояснень позивача в судовому засіданні вбачається, що вона звернулася з даним позовом з метою захисту своїх прав, як співвласник квартири. Правовими підставми звернення до суду з позовом зазначила положення статтей 319, 321, частину другу статті 405 ЦК України. Треті особи на стороні позивача, хоча і не заявляли самостійних вимог щодо предмета спору, однак вимоги позивача підтримали.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач не заперечувала тієї обставини, що не проживає у квартирі понад один рік.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_4 пояснила, що у 2012 році її чоловік - третя особа ОСОБА_6 , працевлаштувався в місті Рівне та переїхав туди на проживання, винайняв квартиру. Пізніше у місто Рівне переїхала вона із малолітнім сином, де дитина відвідував дошкільний заклад, на даний час навчається у школі в місто Рівне.

У вересні 2015 року шлюб між нею та ОСОБА_6 було розірвано, після чого вона та колишній чоловік стали проживати окремо в орендованих квартирах у місто Рівне.

Відповідно до приписів частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Стверджуючи, що не проживає у квартирі з поважних причин, оскільки позивач ОСОБА_1 створювала і створює їй перешкоди на користування квартирою, позивач, усупереч вимог зазначених норм процесуального права, не подала доказів на підтвердження своїх доводів.

У суді апеляційної інстанції пояснила, що не зверталася до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні житлом, або ж до правоохоронних органів у зв"Язку з порушенням її прав. Відповідач не спростувала доводів позивач про те, що особисті речі у квартирі відсутні, усі ці роки вона не цікавилася житлом, не приїзджала і не висловлювала намірів вселитися.

Ураховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що відповідач ОСОБА_4 не проживає у спірній квартирі понад один рік без поважних причин.

Відповідно до частини І статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною І статті 321 ЦК України гарантовано непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною І статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Із системного аналізу положень статтей 317, 321, 391 405 ЦК України вбачається, що одним із способів захисту прав власника житлового будинку є вимога про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, належним власникові, у порядку, встановленому законом.

На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 без поважних причин понад один рік.

Обставини відсутності відповідача у спірній квартирі понад один рік встановлені у рішенні Луцького міськрайонного суду в даній справі. Разом з тим, суд відмовив у задоволенні позову , вважаючи, що визнання відповідача такою, що втратила право на проживання, потягне за собою порушення прав малолітнього ОСОБА_9 , який зареєстрований у цій квартирі.

Такий висновок суду не ґрунтується на законі.

Зокрема, у даному судовому засіданні встановлено, що з 2012 року малолітній ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає у місті Рівне. Після розірвання шлюбу між ОСОБА_4 і ОСОБА_6 , дитина, за згодою між батьками, залишилася проживати з матір`ю у місті Рівне, хоча і зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 .

Позивач, як співвласник, не заперечує щодо реєстрації свого внука ОСОБА_9 , у квартирі, співвласником якої є також батько малолітнього, не ставила питання про втрату права на житло малолітньої дитини. За таких обставин висновок суду про те, ще малолітній ОСОБА_9 не проживає у спірній квартирі з поважних причин, зроблений судом поза межами предмета спору.

Згідно з приписами частини І статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Частиною 3 цієї статті встановлено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Отже, незважаючи на те, що батьки малолітньої дитини ОСОБА_9 , за спільною згодою визначили його місце проживання з одним з батьків - відповідачем ОСОБА_4 , їх син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , може бути зареєстрований в житлі іншого з батьків, адже стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією.

Тому визнання відповідача ОСОБА_4 , такою що втратила право на житло, ніяким чином не впливає на житлові права її малолітнього сина.

Викладені у відзиві аргументи про чинення позивачем перешкод у користуванні житлом, заміну замків, не підтверджені належними доказами.

За змістом статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи.

Враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини, рішення суду першої інстанції у даній справі необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 подану в її інтересах представником ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 квітня 2019 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1762 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий

Судді: