Справа № 140/2425/18
Провадження № 22-ц/801/1174/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Науменко С. М.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 рокуСправа № 140/2425/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Якименко М. М.,

суддів : Ковальчука О.В., Сала Т. Б.

розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 20 березня 2019 року, ухвалене суддею Немирівського районного суду Вінницької області Науменком С.М.,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Вінницького національного аграрного університету про стягнення заборгованості по заробітній платі, затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. 09.10.2018 подав заяву про залишення без розгляду позовної вимоги відшкодування моральної шкоди та 19.03.2019 зменшив позовні вимоги.

Позовна заява мотивована тим, що згідно наказу №74 від 01.09.1997 позивач був прийнятий на посаду викладача до Брацлавського державного сільськогосподарського технікуму.

В подальшому, у зв`язку із змінами у назві технікуму до трудової книжки ОСОБА_1 вносились відповідні записи про його звільнення та повторне прийняття до вказаного технікуму.

Наказом Вінницького національного аграрного університету від 08.05.2018 року за №164 «Про ліквідацію відокремленого структурного підрозділу Брацлавського агроекономічного коледжу ВНАУ» та на підставі наказу № 178 від 22.05.2018 року «Про попередження про звільнення у зв`язку з ліквідацією Брацлавського агроекономічного коледжу ВНАУ» позивач був попереджений про наступне звільнення з 06.08.2018 року із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Наказом № 270 від 01.08.2018 року, зареєстрованого у ВНАУ 06.08.2018 року за вих. №12-14-196 «Про звільнення працівників відокремленого структурного підрозділу Брацлавського агроекономічного коледжу Вінницького національного аграрного університету» у зв`язку з ліквідацією ОСОБА_1 було звільнено із посади викладача Брацлавського агроекономічного коледжу ВНАУ згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

П. 2 вказаного наказу ректора ВНАУ зазначено обов`язок бухгалтерії навчального закладу провести кінцевий розрахунок та виплату компенсації за невикористану відпустку з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України.

ОСОБА_1 вказує, що з ним не було проведено повного розрахунку при звільненні, зокрема не було виплачено вихідної допомоги при звільненні та компенсації за невикористану відпустку, крім того керівництво ВНАУ визнає факт заборгованості по розрахунках при звільненні ОСОБА_1 .

Станом на момент звільнення заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі становила 9 741,08 грн. та вихідна допомога у розмірі 6518,40 грн., в загальному розмірі 16 259,48 грн, що підтверджено довідкою бухгалтерії Брацлавського агроекономічного коледжу ВНАУ.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.

Відповідач подав відзив на позов до суду, в якому вказує на безпідставність та не обґрунтованість позовних вимог. Посилаючись на обставини, які виключають вину відповідача у затримки в виплаті належних позивачу виплат, просить відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 20 березня 2019 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодився із рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Пославшись на його незаконність і необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування усіх обставин справи, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову. Судові витрати просить стягнути з відповідача.

На апеляційну скаргу відповідач подав відзив, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст.369 ЦПК України справа розглядається в порядку спрощеного провадження без повідомлення( виклику) учасників судового розгляду.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що несвоєчасна виплата заробітної плати позивачу сталася не з вини відповідача, а в зв`язку з неналежним виконанням обов`язків керівника, головного бухгалтера Брацлавського агроекономічного коледжу та блокуванням рахунків коледжу держказначейством, а не діями чи бездіяльністю відповідача, тому підстав для стягнення з відповідача коштів не має.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погодитись не може, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював на посаді викладача Брацлавського державного сільськогосподарського технікуму.

Наказом Вінницького національного аграрного університету від 08.05.2018 року за №164 «Про ліквідацію відокремленого структурного підрозділу Брацлавського агроекономічного коледжу ВНАУ» та на підставі наказу № 178 від 22.05.2018 року «Про попередження про звільнення у зв`язку з ліквідацією Брацлавського агроекономічного коледжу ВНАУ» ОСОБА_1 був попереджений про наступне звільнення з 06.08.2018 року із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Наказом ректора ВНАУ №238 від 02.07.2018 Брацлавський агроекономічний коледж було переведено на централізований бухгалтерський облік ВНАУ з 05.07.2018 для своєчасного проведення виплати стипендій, заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки, вихідних допомог та інших сум працівникам коледжу при звільненні.

Наказом ректора ВНАУ № 270 від 01.08.2018 року ОСОБА_1 було звільнено із посади викладача Брацлавського агроекономічного коледжу ВНАУ згідно з 06.08.2018 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Зобов`язано бухгалтерію провести кінцевий розрахунок та виплату компенсації за невикористану відпустку з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України.

Судом встановлено, що при звільненні позивача відповідач не провів розрахунок - не виплатив заробітну плату ,вихідну допомогу при звільненні та компенсацію за невикористану відпустку.

На дату звільнення у відповідача існувала заборгованість перед позивачем у розмірі 16 259,48 грн, що підтверджується довідкою № 01-24/34 від 06.08.2018 року.

Управління Держпраці у Вінницькій області листом від 23.08.2018 року за № 02-Ко535/20-12 повідомило позивача, що керівництво ВНАУ визнало факт заборгованості по виплаті заробітної плати при звільненні з працівниками та зобов`язалось здійснити повний розрахунок при звільненні.

У довідці Форми ОК-5 від 29.08.2018 року за № 1274, виданої Тульчинським об`єднаним УПФ України у Вінницькій області про доходи позивача у вигляді заробітної плати у Брацлавському агроекономічному коледжі ВНАУ зазначено, що заробітна плата позивача за два останні місяці, що передували звільненню (червень-липень 2018 року) становила 17 168,42 грн.. В червні-липні 2018 року було разом 42 робочих дні (20+22відповідно). Відповідно середньоденна заробітна плата становить 408 грн. 77 коп. (17168,42 грн.: 42 робочі дні).

31.08.2018 відповідачем було сплачено ОСОБА_1 - 2 956,79 грн заборгованості по заробітній платі за липень 2018 року, також 14.09.2018 виплачено вихідну допомогу при звільненні та неповну заробітну плату за серпень 2018 року в розмірі - 9 610,18 грн. , в загальній сумі 12 566,97 грн.

Приймаючи до уваги, що відповідачем була виплачена заборгованість майже в повному обсязі, позивач зменшив позовні вимоги, подавши відповідну заяву, в якій просив стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів в розмірі 534 гривні та 17168,42 гривень з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.08.2018 року по 14.09.2018 року із розрахунку 408,77 гривень за кожен день прострочки. А також судові витрати у вигляді судового збору та на професійну правничу допомогу.

Як передбачено ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Факт затримки розрахунку при звільненні відповідачем не оспорюється.

За затримку розрахунку при звільненні передбачена відповідальність відповідно до ст. 117 КЗпП України, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції свій висновок мотивував відсутністю вини відповідача у своєчасному розрахунку з позивачем, оскільки як зазначив суд першої інстанції до відповідача не було своєчасно передано фінансові документи працівниками коледжу, а тому відповідач був позбавлений можливості своєчасно провести розрахунок.

На переконання колегії суддів такий висновок суду є неправильним, що потягло за собою ухвалення незаконного рішення.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, приймаючи до уваги положення ст.116 КЗпП України та враховуючи роз`яснення Пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» , на думку колегії відповідач не звільняється від обов`язку провести повний розрахунок з позивачем на день його звільнення.

Відсутність фінансових документів , блокування розрахункового рахунку учбового закладу тощо , яким відповідач обґрунтовує свої заперечення на позов, не звільняє його від виконання вимог Закону, зокрема ст. 116 КЗпП України.

Ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України , при відсутності спору про їх розмір підприємство , установа , організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

П. 5 розділу IV вищезазначеної Постанови нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Зв`язку з тим, що на день звільнення позивача, розрахунок з ним проведено не було, а фактично вплачено заявлені в позові виплати лише 14.09.2018 року, відповідач повинен сплати позивачу в порядку ст.117 КЗпП України 17168,42 гривень з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів середньомісячну заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.08.2018 року по 14.09.2018 року із розрахунку 408,77 гривень за кожен день прострочки.

Крім того підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за серпень 2018 року в сумі 534,05 гривень.

Так судом апеляційної інстанції встановлено, що розмір заборгованості по заробітній платі на час звільнення складав 6021,85 гривень. Зазначене підтверджується довідкою роботодавця від 06.08.2018 року №-1-24/34.

В супереч ст.81 ЦПК України відповідач не спростував її розмір у визначеному ЦПК України порядку.

У відзиві на позовну заяву підставою для перерахунку заробітної плати позивача та зменшення суми до виплати при звільненні слугувала вибіркова перевірка дотримання правильності нарахування бухгалтерською службою відповідача.

Ст.127 КЗпП України визначено, що відрахування із заробітної плати можуть провадитися тільки у випадках , передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

На зазначену норму Закону суд першої інстанції уваги не звернув і не застосував її до виниклих правовідносин.

Приймаючи до уваги відсутність обставин, які б вказували, що відповідач відрахував із заробітної плати позивача 534, 02 в порядку ст.127 КЗпП України, колегія суддів приходить до висновку, що ним незаконно відраховано , а в послідуючому не вплачено в повному розмірі заборгованість по заробітній платі позивачу.

Відтак, заявлена позовна вимога в сумі 534,02 гривні підлягає задоволенню, а постанова в цій частині підлягає до негайного виконання.

Наведені в апеляційній скарзі доводи впливають на суть і правильність ухваленого судом рішення та спростовують висновки суду, а тому колегією суддів приймаються до уваги.

Порядок відшкодування професійної правничої допомоги визначається законодавством.

Ч.1 ст. 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3).

Як свідчать матеріали справи, професійну правничу допомогу позивачу ОСОБА_1 в суді першої інстанції надавав адвокат Лахнік А.О., повноваження якого підтверджуються, копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 633/10 від 23.02.2009 року.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивач надав довідку № 139 про отримання коштів адвокатом, в якості гонорару за договором № 139 від 31.08.2018.

Ч.4 ст.137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на професійну правничу допомогу повинен бути співмірним із рядом критеріїв, які визначені частиною 4 цієї статі.

Ч.5 ст.137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається із матеріалів справи відповідач із клопотанням про зменшення витрат на професійну правничу допомогу не звертався.

Колегія суддів прийшла до висновку, що позивач надав детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання професійної правничої допомоги, ці витрати підлягають розподілу, а тому їх слід стягнути з відповідача на користь позивача в розмірі 3000,00 гривень.

Статтею 141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

За таких обставин підлягають стягненню з Вінницького національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору по зверненню до суду із позовом 1409,60 гривень та за подачу апеляційної скарги в розмірі 1057,20 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, неправильно застосував норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення з ухваленням нового про задоволення позову.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що дана цивільна справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду (станом на 01.01.2018 року встановлений в розмірі 1762 грн.). Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків встановлених цією ж нормою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.81,137,141,367, ч.1 ст. 369, 374, 375, 381-384, п. 2 ч. 3 ст. 389,430 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 20 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з Вінницького національного аграрного університету (21008, м. Вінниця, вул. Сонячна,3, , р/р НОМЕР_1 в ГУ ДКСУ у Вінницькій області) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 534, 05 грн. заборгованості по заробітній платі з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів.

Стягнути з Вінницького національного аграрного університету (21008, м. Вінниця, вул. Сонячна,3, , р/р НОМЕР_1 в ГУ ДКСУ у Вінницькій області) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 17 168,42 грн. з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні.

Постанову суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в межах розміру місячної заробітної плати в сумі 534,05 грн допустити до негайного виконання.

Стягнути з Вінницького національного аграрного університету (21008, м. Вінниця, вул. Сонячна,3, , р/р НОМЕР_1 в ГУ ДКСУ у Вінницькій області) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2466,80 гривень та 3000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та відповідно до вимог п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 13 червня 2019 року

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало