Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 754/10815/16-ц

провадження № 61-33654св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Курило В. П. (суддя-доповідач),

суддів: Бурлакова С. Ю., Журавель В. І., Зайцева А. Ю., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Ковальська-Житлосервіс»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська-Житлосервіс» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 лютого 2017 року у складі судді Лісовської О. В. та на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2017 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Антоненко Н. О., Прокопчук Н. О.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У вересні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Ковальська-Житлосервіс» (далі - ТОВ «Ковальська-Житлосервіс») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 01 лютого 2016 року між сторонами був укладений договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, відповідно до умов якого позивач взяв на себе зобов`язання з надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій житлового будинку АДРЕСА_1 , а відповідач - своєчасно сплачувати зазначені послуги в строки та на умовах, передбачених договором.

Внаслідок неналежного виконання протягом тривалого періоду часу зобов`язань за договором у відповідача станом на 01 червня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 22 689,00 грн. З урахуванням інфляційної складової боргу та трьох відсотків річних заборгованість відповідача перед позивачем становить 34 182,93 грн.

ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» на підставі статей 322, 526, 625 ЦК України просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 34 182,93 грн та судові витрати по справі.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 лютого

2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що фактичне заселення відповідача до квартири було здійснено у лютому 2016 року, а 01 лютого 2016 року був укладений між сторонами договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, який набрав чинності з 01 лютого

2016 року. До 01 лютого 2016 року з боку позивача не було жодних пропозицій щодо укладення договору з відповідачем, рахунки зі сплати житлово-комунальних послуг відповідачу не надсилались. Відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з лютого 2013 року по травень 2016 року включно, оскільки жодних зобов`язань за цим договором у відповідача не виникало.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» відхилено.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 лютого 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ТОВ «Ковальська-Житлосервіс», апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

06 червня 2017 року ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» через засоби поштового зв`язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що відсутність письмового договору не звільняє боржника від обов`язку утримання майна, власником якого він є, та оплати житлово-комунальних послуг.

Доказів того, що вселення боржника до квартири АДРЕСА_2 відбулось лише в лютому 2016 року, відповідачем не надано, що само по собі не звільняє боржника від оплати за отримані житлово-комунальні послуги за період з 01 лютого 2013 року по 01 лютого 2016 року.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів цивільної справи:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Деснянського районного суду міста Києва.

11 вересня 2017 року цивільна справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року касаційну скаргу разом із матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року заяву судді

Антоненко Н. О. про самовідвід у справі за ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Справу передано на автоматизований розподіл.

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2019 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Короткий зміст фактичних обставин справи:

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 .

Право власності на вказану квартиру у відповідача виникло на підставі договору міни від 17 липня 2012 року, укладеного між приватним акціонерним товариство «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» та ОСОБА_1 (а. с. 22).

Рішення про державну реєстрацію права власності прийнято 20 липня

2012 року, що підтверджується Витягом з Реєстру (а. с. 8).

01 лютого 2016 року між ТОВ «Ковальська-Житлосервіс», з однієї сторони, та Шемець О. С . , з другої сторони, був укладений договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що фактичне заселення відповідача до квартири було здійснено у лютому 2016 року, а

01 лютого 2016 року був укладений між сторонами договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, який набрав чинності з 01 лютого 2016 року. До 01 лютого 2016 року з боку позивача не було жодних пропозицій щодо укладення договору з відповідачем, рахунки зі сплати житлово-комунальних послуг відповідачу не надсилались. Відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з лютого 2013 року по травень 2016 року включно, оскільки жодних зобов`язань за цим договором у відповідача не виникало.

Проте колегія суддів Верховного Суду не може погодитися з даним висновком судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки такий зроблений з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до ухвалення необґрунтованих судових рішень.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Оцінка аргументів учасників справи й висновків суду апеляційної інстанції:

За правилами частини четвертої статті 319, статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

При цьому, пункт 6 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово комунальні послуги» встановлює, що споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 березня

2018 року, за наслідками розгляду цивільної справи № 401/710/15-ц .

Розглядаючи справу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що між сторонами не було укладено договору про надання житлово-комунальних послуг у спірний період, такого висновку дійшли передчасно, оскільки відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг.

Оскільки відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо.

Таким чином суди попередніх інстанцій не встановили фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими, такими, що відповідають основоположним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки суди не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та не перевірили доводи сторін та надані на їх підтвердження докази, то ухвалені у справі судові рішення відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська-Житлосервіс» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. П. Курило
Судді: С. Ю. Бурлаков
В. І. Журавель
А. Ю. Зайцев
В. І. Крат