ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4710/19 Справа № 206/3939/18 Суддя у 1-й інстанції - Сухоруков А. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 04 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, припинення права спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частини домоволодіння та земельних ділянок, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що з квітня 2002 року по 18 квітня 2003 року він та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. З 18 квітня 2003 року по 18 грудня 2015 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі. За час сумісного проживання однією сім`єю, тобто у період фактичного шлюбу без реєстрації, у них народилася донька ОСОБА_3 Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська 18 грудня 2015 року шлюб між ними був розірваний. Наведені обставини щодо проживання однією сім`єю до реєстрації шлюбу підтверджуються датою народження спільної дитини ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також поясненнями свідків. В період проживання однією сім`єю, тобто у період фактичного шлюбу без реєстрації, а саме 31.12.2002 року, він разом з відповідачем та за його кошти придбали житловий будинок (незавершене будівництво) з господарськими побутовими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,10 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Після добудови та прийняття до експлуатації домоволодіння виконавчим комітетом Самарської районної у місті Дніпропетровську ради було видано свідоцтво про право власності та здійснено державну реєстрацію домоволодіння. Вказане нерухоме майно разом із земельною ділянкою було зареєстровано на відповідача. Згодом, у лютому 2003 році ним була придбана ще одна земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , яка є суміжною із раніше придбаною земельною ділянкою та яка також була зареєстрована на відповідача. З лютого 2016 року у нього з відповідачем погіршились стосунки з приводу поділу спільно придбаного майна. Таким чином, на думку позивача, вищевказане нерухоме майно було набуте під час їх шлюбу за його кошти, але зареєстроване на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2002 року по квітень 2003 року. В порядку поділу спільного майна подружжя, припинити право спільної сумісної власності та визнати за ним право власності на 1/2 частку домоволодіння, яке складається з одного житлового будинку, господарчих будівель та споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , одночасно припинивши таке право за ОСОБА_1 В порядку поділу спільного майна подружжя, припинити право спільної сумісної власності та визнати за ним право власності на 1/2 земельної ділянки, площею 0,12 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських і будівельних споруд і присадибна ділянка, адреса: АДРЕСА_1 , одночасно припинивши таке право за ОСОБА_1 В порядку поділу спільного майна подружжя, припинити право спільної сумісної власності та визнати за ним право власності на 1/2 земельної ділянки, площею 0,10 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських і будівельних споруд (присадибна ділянка), адреса: АДРЕСА_2 , одночасно припинивши таке право за ОСОБА_1

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 04 лютого 2019 року позовні вимоги задоволено частково: у задоволенні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу відмовлено; визнано за ОСОБА_2 право власності на 20,5% житлового будинку А-3 загальною площею 361,1 кв. м, житловою площею 155,3 кв. м та на 1/2 частину насосної Б площею 10,1 кв. м, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,10 га що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий номер НОМЕР_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині задоволених вимог, а в іншій частині рішення суду залишити без змін; вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно встановив обставини, які мають значення для справи, а саме, дав не вірну оцінку показам свідків, не дослідив в повній мірі фінансову сторону забезпечення здійснення будівництва та факт того, що оформлення права власності на новобудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до спільної сумісної власності подружжя. Зазначене, на думку апелянта, є прямим порушенням норм матеріального та процесуального права, та є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Інші учасники процесу своїм правом передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 20,5 % відсотка житлового будинку А-3 загальною площею 361,1 кв.м., житловою площею 155,3 кв.м. та на 1/2 частину насосної Б площею 10,1 кв.м., що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , а також в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесених ним витрат в частині сплаченого судового збору у розмірі 1000,00 грн. - скасувати; в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_2 права власності на 20,5 % житлового будинку А-3 загальною площею 361,1 кв.м., житловою площею 155,3 кв.м. та на 1/2 частину насосної Б площею 10,1 кв.м., що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , а також стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесених ним витрат в частині сплаченого судового збору у розмірі 1000,00 грн. - відмовити; в іншій частині рішення суду - залишити без змін; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 5557 грн. 20 коп., виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 11 вересня 2002 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року, яке набрало законної сили 29.12.2015 р., шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 18 квітня 2003року відділом РАГС Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська (актовий запис № 214) розірвано.

Цим же рішенням встановлено, що позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до копії Державного акту на право власності на земельну ділянку за НОМЕР_4 від 02.07.2004р. (кадастровий номер НОМЕР_2 ) за адресою АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_1 , Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області повідомило, що станом на 01.01.2013 року право приватної власності або користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 у Державному реєстрі земель не зареєстровано.

З Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 02.07.2004 р. вбачається, що право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га на території АДРЕСА_2 , цільове призначення будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.12.2003р. № 2024.

З інвентаризаційної справи на буд. АДРЕСА_1 , наданої КП "ДМБТІ" вбачається, що рішенням від 20.12.2002 року № 737 Виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради дозволено ОСОБА_5 . продаж незавершеного будівництвом житлового будинку 59 % готовності по АДРЕСА_1.

31 грудня 2002 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_5 незакінчений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 за 48029,00 грн .

Рішенням Самарської районної у місті Дніпропетровську ради від 26.01.2007 року № 18 затверджено акт державної приймальної комісії від 10 січня 2007 року «Про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків»: житловий будинок А-3 розміром 12,07х11,99 м з підвалом та мансардою, з прибудовами: а3 розміром 1,28х5,30 м, а розміром 4,0х5,30 м, який складається з шести житлових кімнат площею 155,3кв.м, загальною площею 361,1кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . Надвірні будови: насосна Б площею 10,1 кв.м. Оформлено право приватної власності з видачею свідоцтва на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку А-3 загальною площею 361,1кв.м, житловою площею 155,3кв.м, насосної Б за ОСОБА_1

05.03.2007 року ОСОБА_1 видано свідоцтво на право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1

03 квітня 2007 року право приватної власності в цілому на домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1

Крім цього, судом встановлено, що ОСОБА_1 домоволодіння АДРЕСА_1 придбано 31 грудня 2002 року, тобто до реєстрації шлюбу з позивачем, а саме 59 відсотків готовності незакінченого будівництвом вказаного житлового будинку, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що 59% житлового будинку, є особистою власністю відповідача.

Суд встановив також, що всупереч ст. 81 ЦПК України позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за його особисті кошти було придбано будинок.

В той же час, враховуючи той факт, що в період шлюбу сторін будинок було добудовано, в 2007 році введено в експлуатацію та зареєстровано право власності за ОСОБА_1 суд дійшов висновку, що 41% житлового будинку є спільною сумісною власністю подружжя і підлягають поділу та визнав за позивачем право власності на 20,5% житлового будинку А-3 та на 1/2 частину насосної Б за адресою АДРЕСА_1 .

Проте колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 20,5 % відсотка житлового будинку А-3 загальною площею 361,1 кв.м., житловою площею 155,3 кв.м. та на 1/2 частину насосної Б площею 10,1 кв.м., що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 з огляду на наступне.

Як вже було встановлено судом, з позивачем апелянт перебувала в зареєстрованому шлюбі з 18 квітня 2003 року. Шлюб було зареєстровано відділом РАГС Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська за номером 214, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

31 грудня 2002 року (до вступу ОСОБА_1 в шлюб), апелянт за особисті кошти придбала незакінчений будівництвом житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 31.12.2002 р., зареєстрований в реєстрі за № 4764.

Вищезазначений незакінчений будівництвом житловий будинок належав продавцю на підставі рішення виконавчого комітету Самарської районної ради № 737 від 20.12.2002 року, яким дозволено продаж незакінченого будівництвом житлового будинку, 59 % готовності, побудованого на підставі рішення виконкому Самарської районної Ради № 360 від 26.05.1995 року.

Так як будинок був в недобудованому стані, а на подальші будівельні роботи апелянт потребувала чималих коштів, ОСОБА_1 продала власну двокімнатну квартиру. В подальшому грошові кошти з продажу власної квартири, апелянт залучила у повному обсязі для закінчення будівництва житлового будинку та введення його в експлуатацію. Дана обставина підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 23 липня 2004 року згідно якого ОСОБА_1 була власником квартири по АДРЕСА_6 та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 04.06.2019 року, згідно якого власником вказаної квартири є ОСОБА_6 .

Посилання ОСОБА_2 на те, що він вкладав кошти в зазначену квартиру нічим не підтверджені, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в його набутті.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Правова природа набуття права власності на новобудову відрізняється від набуття права власності на інше майно, оскільки новобудова може бути здійснена за рахунок інших осіб, у тому числі й за рахунок колишнього подружжя, а прийнята в експлуатацію вже під час укладення нового шлюбу.

Визначення частки права власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведення будівлі у період шлюбу.

Тому сам по собі факт оформлення права власності на новозабудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2017 року у справі № 6-2921цс16.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 за власні кошти приймала участь у забезпеченні та здійсненні будівельних робіт у придбаному будинку, що підтверджується наступними документами: договір підряду на виконання будівельних робіт № 01/2003 від 01.03.2003 року, згідно якого проводились роботи, передбачені в додатку № 1; договір підряду на виконання будівельних робіт № 24/2003 від 24.02.2003 року, згідно якого проводились роботи, передбачені в додатку № 1; акти здавання-приймання робіт за вказаними договорами; квитанції до прибуткового ордеру на оплату апелянтом будівельних робіт, передбачених договором № 01/2003 та договором № 24/2003; видаткова накладна № ДН10/03-12 від 03.03.2003 року та квитанція до прибуткового ордеру на оплату плити забору; видаткова накладна № ДН10/03-01 від 01.03.2003 року та квитанція до прибуткового ордеру на оплату бетону; розписка від 13.06.2003 року про те, що ОСОБА_1 дала авансовий платіж ОСОБА_7 для буріння свердловини за адресою: АДРЕСА_1 ; розписка від 01.03.2003 року про те, що ОСОБА_1 взяла в борг грошову суму у ОСОБА_8 на здійснення будівельних робіт.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 не надано суду жодного платіжного документу на купівлю будівельних матеріалів, не зазначено жодної підрядної організації, з якою в нього був укладений договір на ремонтні роботи.

Враховуючи вищевикладене та віднісши таке майно до об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції на наведені правові норми належної уваги не звернув та не з`ясував джерела коштів, за які було побудовано спірний будинок, та не встановив часу його зведення. Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, які саме роботи були виконані в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, на скільки, в якій частці та чи суттєво збільшилась вартість житлового будинку у зв`язку з цими роботами.

В суді апеляційної інстанції позивач зазначив, що його особиста участь у завершені будівництва спірного будинку підтверджується лише поясненнями свідків. Однак пояснень свідків в даному випадку недостатньо, оскільки, як вбачається з матеріалів справи пояснення свідків, як з боку позивача, так і з боку відповідача різняться між собою та свідчать на користь кожної із сторін відповідно.

А тому, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 20,5 % відсотка житлового будинку А-3 загальною площею 361,1 кв.м., житловою площею 155,3 кв.м. та на 1/2 частину насосної Б площею 10,1 кв.м., що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 . Враховуючи відмову у задоволенні позову в цій частині, слід також відмовити у стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесених ним витрат в частині сплаченого судового збору у розмірі 1000,00 грн.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги в частині незгоди апелянта про задоволення позову у вказаній вище частині.

Разом з тим, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині незгоди апелянта з поділом земельної ділянки, з огляду на таке.

Так судом першої інстанції встановлено, що земельна ділянка АДРЕСА_2 придбана сторонами під час шлюбу, що не заперечувалося відповідачем.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки по АДРЕСА_2 , суд відповідно до статей 60, 70 СК України дійшов вірного висновку про статус спірного майна, як спільно нажитого, оскільки його було придбано у період шлюбу, а тому частки сторін у такому майні є рівними, оскільки протилежного не доведено (не спростовано презумпції спільності майна подружжя) і судом не встановлено.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки АДРЕСА_1 судом апеляційної інстанції не переглядається, так як не оскаржувалось сторонами по справі в цій частині.

Інші доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновків про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасування оскаржуваного рішення суду в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 20,5 % житлового будинку А-3 загальною площею 361,1 кв.м., житловою площею 155,3 кв.м. та на 1/2 частину насосної Б площею 10,1 кв.м., що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 ; стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесених ним витрат в частині сплаченого судового збору у розмірі 1000,00 грн., та залишення без змін рішення суду в іншій частині.

Водночас, положеннями ст. ст. 133, 141 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а саме: судовий збір.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Таким чином, в порядку розподілу судових витрат, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору в розмірі 5557 грн. 20 коп.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 04 лютого 2019 року в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 20,5 % (двадцять цілих п`ять десятих) відсотка житлового будинку А-3 загальною площею 361,1 кв.м., житловою площею 155,3 кв.м. та на 1/2 (одну другу) частину насосної Б площею 10,1 кв.м., що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 ; стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесених ним витрат в частині сплаченого судового збору у розмірі 1000,00 грн. - скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_2 права власності на 20,5 % (двадцять цілих п`ять десятих) відсотка житлового будинку А-3 загальною площею 361,1 кв.м., житловою площею 155,3 кв.м. та на 1/2 (одну другу) частину насосної Б площею 10,1 кв.м., що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 ; стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесених ним витрат в частині сплаченого судового збору у розмірі 1000,00 грн. - відмовити.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 5557 грн. 20 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова