Номер провадження: 22-ц/813/2906/19
Номер справи місцевого суду: 501/3325/14-ц
Головуючий у першій інстанції Журавель П.І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства „УкрСиббанк" в особі Воробйова Антона Олександровича на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 грудня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства „УкрСиббанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів нарахованних за користування кредитом та пені та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства „УкрСиббанк" про захист прав споживачів, визнання недійсними договору споживчого кредиту, договору поруки, іпотечного договору,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року представник AT «УкрСиббанк" звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, відсотків за користування кредитом та пені.

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства „УкрСиббанк" про захист прав споживачів, визнання недійсним договору споживчого кредиту, договору поруки, іпотечного договору, посилаючись на те, що умови кредитного договору є несправедливими, оманливими та такими, що суперечать принципу добросовісності та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача кредитних послуг.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 12 грудня 2017 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства „УкрСиббанк" відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

Договір про надання споживчого кредиту № від 24 жовтня 2006 року, Додаткову угоду №3 від 28 вересня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 - розірвано.

Договір іпотеки укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» - розірвано.

Договір поруки №52459 від 24 жовтня 2006 року, та Додаткову угоду №1 від 28 вересня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» - розірвано.

Договір страхування №3629404 від 12.10.2012 року укладений між Страховою компанією «АХА Страхування» та ОСОБА_1 - розірвано.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 16000 гривень витрат на проведення судово-економічної експертизи.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 курсові різниці, отримані відповідачем внаслідок фіктивного продажу іноземної валюти, у розмірі 20488,49 гривень.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник Публічного акціонерного товариства „УкрСиббанк" в особі Воробйова Антона Олександровича подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ „Укрсиббанк" задовольнити, а у задоволенні зустрічних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1)неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2)недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3)невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4)порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. З цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні основного позову Публічного акціонерного товариства „УкрСиббанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів нарахованних за користування кредитом та пені, суд першої інстанції виходив з того, що кредитні кошти ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту № від 24 жовтня 2006 року ПАТ «УкрСиббанк» у швейцарських франках не були надані.

Задовольняючи зустрічний позов про розірвання договору споживчого кредиту, іпотечного договору та договору страхування, суд першої інстанції виходив з того, що:

-умови договору про надання споживчого кредиту № від 24.10.2006 року вводять споживача в оману стосовно таких істотних характеристик як дата надання (видачі) кредитних коштів, складу, кількості та порядку їх надання банком, а також стосовно очікуваного результату від отримання споживчого кредиту та його сукупної вартості;

-ПАТ "УкрСиббанк" з ОСОБА_1 , вдався до нечесної підприємницької діяльності, ввівши ОСОБА_1 в оману щодо таких основних характеристик кредиту, як валюта та загальна вартість кредиту, дата та порядок його надання і умови повернення споживачем.

На підставі наведеного, суд набув висновку, що на підставі ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1 ст. 230 ЦК України договір про надання споживчого кредиту № від 24.10.2006 підлягає визнанню недійсним та достроковому розірванню.

Проте судова колегія не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що:

-24.10.2006 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0 та додаткові угоди до нього.

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору № 0 АКІБ „УкрСиббанк" зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у іноземній валюті у сумі 100 900 швейцарських франків, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит та сплатити проценти за його використання 7,99% річних та наступним порядком погашення суми: шляхом внесення платежів щомісяця строком до 24.10.2027 року. Як зазначено у п. 1.1 вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 402 279,12 грн. за курсом НБУ на день укладання договору. Цільове призначення кредиту - придбання нерухомості.

Відповідно до п. 1.5 кредит надається шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у Банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

- 28 вересня 2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду № З до Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 24 жовтня 2006 року щодо збільшення кредиту та видачу нових траншів. Умовами Додаткової угоди передбачено, що в дату укладення цієї додаткової угоди Позичальнику надається транш в національній валюті в розмірі 696 639 грн. 98 коп. в межах ліміту кредитної лінії. Ліміт кредитної лінії, встановлений у цій Додатковій угоді, включає в себе суму кредиту, виданого позичальнику за Договором до підписання цієї Додаткової угоди. Ліміт кредитної лінії зменшується до розміру фактичної заборгованості за Договором, з дати підписання позичальником дострокового повного або часткового погашення кредитної заборгованості згідно Договору або в терміни передбачені п. 4.2. цієї додаткової угоди, при цьому подальше збільшення ліміту кредитної лінії та видача нових траншів не допускається. Базовою валютою, тобто валютою, в яку перераховуються суми наданих та/або запитаних до отримання кредитів (траншів) і різних валютах Договору для розрахунку ліміту кредитної лінії та заборгованості позичальника, є гривня. Сторони домовилися, що зміни валюти строкової суми основного боргу за цим Договором.(т.1 а. с. 14-17);

- в забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту, 24 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 52459, згідно з яким ОСОБА_2 поручилась перед Кредитором відповідати за виконання позичальником всіх зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту № 0 (т. 1 а. с. 18-19);

- в забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту, 24 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений Іпотечний договір № 1501/0908/71-194/-Z-1, згідно з яким позивач передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 117-121);

- для зберігання грошей та для здійснення розрахунково-касового обслуговування на ім`я ОСОБА_1 у відділенні № 908 ПАТ (АКІБ) «УкрСиббанк» в м. Одесі 23 жовтня 2006 року відкрито поточні рахунки: №,№ НОМЕР_1 - у гривні - за договором банківського рахунку № 41/42/43 від 23 жовтня 2006 року та № НОМЕР_1 у доларах США за договором банківського рахунку № 42/42/43 від 23 жовтня 2006 року ,№ НОМЕР_1 швейцарських франках - за договором банківського рахунку № 41/42/43 від 23 жовтня 2006 року;

- згідно з квитанціями, в період з 07 листопада 2006 року по 24 листопада 2012 року на поточні рахунки № НОМЕР_2 та рахунок № НОМЕР_3 , ОСОБА_1 загалом було сплачено за кредитним договором грошові кошти у сумі 511 521,52 грн.;

- 30.04.2014 року ПАТ (АКІБ) «УкрСиббанк» направив позичальнику ОСОБА_1 та поручителю ОСОБА_2 вимоги про дострокове повернення кредиту та сплати процентів за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 24.10.2006 року та Додатковою угодою від 28.09.2011 року;

- відповідно до висновку судової-економічної експертизи №70-09/16 від 15.09.2016 року ТОВ «Бюро економіко-правових експертиз» м. Києва, що внесенням в погашення заборгованості валюти у швейцарських франках передувала їх купівля у ПАТ «УкрСиббанк». Співставленням даних квитанцій щодо купівлі валюти та даних щодо її перерахування в погашення кредиту встановлено, що курс валюти до погашення кредиту був вищим за курс перерахування цієї валюти, внаслідок чого позичальником було зайво сплачено 20 488,49 грн.;

- доходами відповідача, які він отримав у зв`язку з порушенням норм права, є: - комісія у розмірі 2 218,80 швейцарських франків; - курсові різниці,отримані відповідачем внаслідок фіктивного продажу іноземної валюти, у розмірі 20 488,49 грн.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України в редакції, що діяла на час розгляду справи в районному суді, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зі змісту заявленого зустрічного позову вбачається, що позовні вимоги заявлені ОСОБА_1 стосуються визнання недійсними договору споживчого кредиту, договору поруки, іпотечного договору (т.2 а. с. 14-28).

Інших вимог ОСОБА_1 не заявлялося і зустрічний позов у встановленому порядку не уточнювався.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу в частині зустрічного позову ОСОБА_1 , визнав договір споживчого кредиту, договір поруки та іпотечний договір розірваними.

На відміну від визнання договору недійсним, розірвання договору припиняє його дію лише на майбутнє і не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його положення щодо зобов`язань сторін, що передбачені для застосування на випадок розірвання договору.

Тобто розірвання договорів та визнання договору недійсними за своєю правовою природою та правовими наслідками не є тотожніми.

Зустрічний позов дійсно іменований, як дострокове розірвання договору споживчого кредиту, іпотечного договору та договору страхування, в той час, як фактично заявлені вимоги про визнання недійсними договору споживчого кредиту, договору поруки, іпотечного договору.

Наведеного суд першої інстанції не врахував і розірвав договір про надання споживчого кредиту, іпотечний договір та договір страхування.

Таким чином, суд першої інстанції вийшов за межі заявлених вимог про визнання договорів недійсними та фактично розірвав договори в тому числі розірвав договір страхування, щодо якого вимог взагалі не заявлялося.

При таких обставинах рішення суду не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Ухвалюючи нове судове рішення судова колегія виходить з такого.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 цього Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У ст. 629 ЦК України зазначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Сплачуючи протягом тривалого часу (більше 6 років) періодичні платежі згідно з умовами договору від 24.10.2006 року у швейцарських франках, а після укладення Додаткової угоди № 3 від 28.11.2011 року - у гривні, позивач таким чином погоджувався з умовами кредитного договору та умовами Додаткової угоди № 3, не порушував питання про визнання їх недійсними через ненадання кредитором своєчасної та достовірної інформації про послугу, отже його волевиявлення, як учасника правочину, було вільним і відповідало внутрішній волі, а правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що факт виконання банком своїх зобов`язань перед позичальником за кредитним правочином у повному обсязі підтверджується належними доказами і позивач виконував зобов`язання погашення кредиту протягом більше шести років, сплативши за цей час взагалі 78 періодичних щомісячних платежів, і заявив про порушення Банком його прав як споживача та про введення його Банком в оману щодо умов договору, подавши до суду з цих підстав відповідний позов у травні 2015 року - вже після того, як Банк подав до суду позов про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В укладеному сторонами договорі кредиту доступно та зрозуміло передбачено: суму кредитування (п. п. 1.1-100 900 швейцарських франків), а після укладення Додаткової угоди та зміни валюти строкової суми основного боргу - 696 639 грн. 98 коп.(п.2 ); строк кредитування (до 24.10.2027 року), розмір та строки здійснення щомісячних платежів з повернення тіла кредиту та сплати відсотків у відповідності до узгодженого сторонами графіку у розмірі 400,40 швейцарських франків протягом 252 місяців та останній 253 платіж у розмірі 399.60 швейцарських франків; визначено величину річних відсотків за користування кредитом, величину комісійних платежів, механізм та порядок нарахування відсотків, в тому числі прострочених тощо, можливість перегляду розміру процентної ставки, тобто позичальнику банком була надана повна інформація про умови надання кредиту, його вартості та інших супутніх послуг і тарифах до них. При цьому за умови дотримання позичальником усіх положень кредитного договору, ануїтетні (фіксовані) платежі є незмінними. Інформація про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, процентної ставки, порядок, механізм та базу її нарахування, вартість супутніх послуг зазначено безпосередньо у Кредитному договорі від 24 жовтня 2006 року, як це передбачено п. 3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України 10.05.2007 року N 168, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за N 541/13808.

З пункту 1.3.3. кредитного договору вбачається, що проценти нараховуються щомісяця, в останній робочий день поточного місяця методом «факт/360» відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України та чинного законодавства України. Період нарахування процентів згідно з умовами Договору починається з дня фактичного надання кредиту, якщо умовами п. 1.3.2., 9.2. Договору не передбачено іншу дату початку нарахування процентів, а в наступному - з першого календарного дня поточного місяця і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. При цьому проценти нараховуються на суму кредиту, що фактично надані Банком Позичальнику і які ще не повернуті останнім у власність Банку відповідно до умов Договору. Для розрахунку процентів день надання та день погашення кредиту вважається одним днем. Строк сплати процентів з 01 по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані Банком такі проценти.

Пунктом 8.2. Договору про надання споживчого кредиту від 24 жовтня 2006 року передбачено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує свою здатність виконувати умови даного договору; що даний договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов`язковими для позичальника; що він володіє всіма необхідними документами, що необхідні для оформлення даного Договору; що відсутні будь-які перешкоди для виконання Договору на день його підписання; що на день підписання Договору відсутні будь-які судові розслідування з боку державних контролюючих органів, що можуть істотно та /або негативно впливати на фінансовий стан та кредитоспроможність Позичальника; що надані Позичальником у Банк документи для розгляду питання про кредитування не містять будь-яких недостовірних відомостей, складені та/або отримані у порядку передбаченому чинним законодавством України; що позичальник повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов`язки за цим Договором і погоджується з ними; що він не обмежений у дієздатності та укладання цього Договору не потребує узгодження з третіми особами.

У п. 9.13 Договору про надання споживчого кредиту від 24 жовтня 2006 року Позичальник також свідчить, що підписанням цього Договору позичальник підтверджує, що перед укладенням Кредитного договору ним отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та що всі умови данного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього.

Отже, твердження ОСОБА_1 про те, що при укладенні Договору про надання споживчого кредиту від 24 жовтня 2006 року банк не дотримав істотних умов договору щодо надання йому, як позичальнику повної інформації про умови кредиту, не узгоджуються з матеріалами справи, не спростовані належними та достатніми доказами і на увагу не заслуговують.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 цього Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до висновку судової-економічної експертизи №70-09/16 від 15.09.2016 року ТОВ «Бюро економіко-правових експертиз» м. Києва: дотримання вимог до договорів споживчих кредитів за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 24.10.2006 року документально не підтверджується; підтвердити документально видачу кредитних коштів за Кредитним договором № 0 від 24.10.2006 року в іноземній валюті (швейцарський франк) не видається за можливе; визначити чи відповідають по суті та змісту операції банку з видачі коштів за Кредитним договором № 0 від 24 жовтня 2006 року не видається за можливе; підтвердити документально та нормативно чи є достовірними та правильними відображення на відповідних рахунках та суб рахунках бухгалтерського обліку банку операцій за Кредитним договором № 0 від 24 жовтня 2006 року не видається за можливе; у зв`язку з не зазначенням на представлених на дослідження документах інформації про вид платежу, встановити вид платежу за представленими окремими документами не виявляється за можливе; дані бухгалтерського обліку, зазначені у документах на внесення готівки позичальником як погашення заборгованості за Кредитним договором № 0 від 24.10.2006 року документально та нормативно не підтверджується; визначена заборгованість за кредитним договором № 0 від 24.10.2006 року документально та нормативно не підтверджується; за несплаченими в межах дії Кредитного договору від 24.10.2006 року сумами 63 252,64 грн., в тому числі заборгованості за кредитом 14 437,88 грн.; за процентами за користування кредитом 32 768,84 грн., за пенею по тілу кредиту 5 612,10 грн. та за пенею за процентами 10 433,82 грн. строк позовної давності сплив (т.З а. с. 2-39).

Судова колегія зазначає, що призначення експертизи є одним з способів забезпечення доказів.

Відповідно до вимог ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

З матеріалів справи вбачається, що експерт не надав належної і достатньої оцінки умовам кредитного договору № 0 від 24.10.2006 року та змісту довідки про розрахунок заборгованості за кредитним договором (тіло, проценти, пеня), яка відповідає вимогам оформлення документів ДСТУ 4163-2003, затверджених наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 року № 55 і містить в собі назву, номер документу, який завізований підписом відповідальної особи з відбитком печатки уповноваженого підрозділу Банку.

Слід зазначити, що зазначення у висновку експерта про неможливість документального підтвердження відповідності проведених банком бухгалтерських операцій з видачі кредиту та обліку готівкових коштів на погашення кредиту та сплати процентів в тому числі і щодо видів платежів не достатнім і беззаперечним доказом не видачі кредиту і не повернення позичальником грошових коштів у частині, наведеної банком у розрахунку.

Між тим, з наданого розрахунку вбачається, що позичальник протягом 6 років повертав кредит та сплачував відсотки, здійснивши за цей час 78 щомісячних платежів та повернувши таким чином. Як вбачається з квитанцій, грошові кошти у загальній сумі 511 521,52 грн.

Також слід звернути увагу, що у 2011 році позичальник уклав з Банком Додаткову угоду № 3 до Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 24.10.2006 року, предметом якого була в тому числі зміна валюти строкової суми основного боргу з швейцарського франка на гривню.

Вказані дії позичальника свідчать про отримання ним грошових коштів на підставі Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 24.10.2006 року і у валюті кредиту, передбаченого Договором, що узгоджується з представленою банком завіреною копією руху грошових коштів по рахунку відкритому у швейцарських франках, поверненням позичальником кредиту у швейцарських франках у період з 07.11.2006 року до 28.09.2011 року - всього 64 щомісячних платежів.

Крім того, як вже зазначалося укладення позичальником з банком Додаткової угоди № 3 від 28.09.2011 року до Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 24.10.2006 року передбачало зміну валюти строкової суми основного боргу з швейцарського франка на гривню.

Оцінюючи всі наведені докази в сукупності, судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції, який взяв до уваги висновок експерта в якості підстави для набуття висновку про спростування обставин видачі Банком кредиту ОСОБА_1 у швейцарських франках.

Крім того зі змісту кредитного договору вбачається, що кредит був цільовим і передбачав придбання позичальником квартири АДРЕСА_1 , яка за договором купівлі-продажу придбана ОСОБА_1 в день укладення оспорюваного ним кредитного договору.

Слід зазначити, що висновком експерта не надано категоричної відповіді на поставлені питання про відповідність проведених банком бухгалтерських операцій з видачі кредиту та обліку готівкових коштів на погашення кредиту та сплати процентів в тому числі за кожним видом платежу.

Вказанні питання за визначенням стосуються стадії виконання кредитного договору і не є достатніми підставами для визнання кредитного договору № 0 від 24.10.2006 року недійсним.

Разом з тим судова колегія звертає увагу, що експертом-економістом у висновку висвітлені правові питання щодо спливу позовної давності за несплаченими в межах дії Кредитного договору від 24.10.2006 року сумами 63 252,64 грн., в тому числі заборгованості за кредитом 14 437,88 грн.; за процентами за користування кредитом 32 768,84 грн., за пенею по тілу кредиту 5 612,10 грн. та за пенею за процентами 10 433,82 грн.

Як вбачається з розрахунку заборгованості наданого Банком востаннє позичальник здійснював платежі з повернення тіла кредиту 28.11.2012 року у розмірі 3 609 грн. 82 коп. по процентам за користування кредитом останній платіж зафіксований також 28.11.2012 року в сумі 6 598 грн. 18 коп.

З вимогою про повернення кредиту і сплату процентів достроково до позичальника і поручителя Банк звернувся 30.04.2014 року і з умовами кредитного договору строк вважається таким, що настав на 32 день часу отримання вимоги або на 41 день з часу її відправлення. Тобто в розумінні ч.2 ст. 1050 ЦК України строк кредиту вважається таким, що настав 10.06.2014 року.

Розрахунок заборгованості Банком здійснений станом на 02.06.2014 року, а до суду з позовом банк звернувся 20.06.2014 року.

При таких умовах, приймаючи до уваги зазначену експертом відсутність документального підтвердження відповідності обліку готівкових коштів за видами платежів та враховуючи переривання позовної давності за тілом кредиту та за процентами за користування кредитом, немає підстав для висновку про сплив загальної позовної давності.

Неустойка розрахована за останні 12 місяців, що передували зверненню Банку до суду. Розрахунок неустойки (пені) виконаний у гривні виходячи з рефінансування кредиту і зміни валюти кредиту на гривню згідно з Додатковою угодою № 3 від 28.09.2011 року до Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 24.10.2006 року з урахуванням покладеного Додатковою угодою на позичальника обов`язку здійснити розрахунок за існуючою на час укладення додаткової угоди заборгованістю в іноземній валюті та отримання позичальником нового траншу 696 639 грн. 98 коп., що повністю узгоджується зі змістом розрахунку заборгованості (т. 1 а. с. 22).

Враховуючи наведене судова колегія відхиляє висновок судової-економічної експертизи №70-09/16 від 15.09.2016 року ТОВ «Бюро економіко-правових експертиз» м. Києва.

Як вже зазначалося предметом доказування у категорії справ про визнання кредитних договорів недійсними є додержання сторонами вимог закону саме в момент укладення договору, а не під час виконання цього договору вже після його укладення.

Проте таких обставин ОСОБА_1 у справі не доведено. Само по собі не розуміння або неправильне розуміння позичальником запропонованих банком умов кредитного договору або неможливість їх оцінити в сукупності в момент укладення, щодо витрат на його обслуговування та здорожчання, не є обманом зі сторони банку.

Можливе збільшення реальної відсоткової ставки та здорожчання кредиту в процесі його виконання, а не на час укладення, на думку колегії суддів, у випадку доведення обгрунтованості зазначених фактів може бути в даному випадку підставою для перерахунку позивачці кредитної заборгованості перед банком, а за певних обставин - для розірвання кредитного договору, але не для визнання спірного кредитного договору недійсним.

Таким чином, обставини, на які посилалась позивач (фактично тексти оскаржуваних договорів), не свідчать про те, що:

- підприємницька практика Банка, як кредитора, була нечесною та ввела позивача в оману щодо обставин, які вплинули на вчинення ним спірного правочину;

- умови спірного кредитного договору для позичальника були несправедливими та що наслідком цих умов став істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача;

- відсоткова ставка та сукупна вартість кредиту, що були закладені сторонами у кредитному договорі та були відомі позичальнику, є тими обставинами, які обов`язково мали б перешкодити позивачці укласти спірний кредитний договір, а банк навмисно і цілеспрямовано своїми винними діями щодо відсоткової ставки та вартості кредиту ввів її в оману і це вплинуло на укладення позивачкою спірного правочину.

На думку колегії суддів матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення кредитного договору ОСОБА_1 діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

При цьому ОСОБА_1 не доведено наявність умислу в діях Банку, істотність значення обставин, щодо яких позичальника, як вважає ОСОБА_1 , його введено в оману, і сам факт обману.

Тому немає підстав для визнання недійсним Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 24.10.2006 року.

Оскільки не має підстав для визнання кредитного договору недійсним, то відповідно відсутні підстави і для задоволення вимог, які є похідними від задоволення основної вимоги, зокрема договору поруки та іпотечного договору.

Таким чином зустрічний позов про захист прав споживачів, визнання недійсними договору споживчого кредиту, договору поруки, іпотечного договору підлягає залишенню без задоволення.

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги висновки та обґрунтування наведені в цій постанові суду апеляційної інстанції немає підстав для незадоволення заявлених банком вимог про стягнення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 24.10.2006 року у розмірі 792 046 грн. 94 коп., з яких: кредитна заборгованість 646 103 грн. 14 коп., заборгованість по процентам 129 894 грн. 88 коп.; пеня за прострочення виконання зобов`язань з повернення кредиту - 5 612 грн. 10 коп.; пеня за прострочення виконання зобов`язань по сплаті процентів - 10 433 грн. 82 коп.

Відповідно до ст. 141 ч. 13 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи ухвалення апеляційним судом нового судового рішення згідно з яким задоволений основний позов та відмовлено у задоволенні зустрічного позову, з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у рівних частках на користь Публічного акціонерного товариства „УкрСиббанк" підлягає стягненню судовий збір за подання позову до суду першої інстанції 3 654 грн. та за подання апеляційної скарги 5 481 грн., а всього у загальному розмірі 9 135 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства „УкрСиббанк" в особі Воробйова Антона Олександровича - задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 грудня 2017 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства „УкрСиббанк" - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 на користь Публічного акціонерного товариства „УкрСиббанк" () заборгованість за Договором споживчого кредиту №0 від 24 жовтня 2006 року у розмірі 792 046 грн. 94 коп., з яких: кредитна заборгованість 646 103 грн. 14 коп., заборгованість по процентам 129 894 грн. 88 коп.; пеня за прострочення виконання зобов`язань з повернення кредиту - 5 612 грон. 10 коп.; пеня за прострочення виконання зобов`язань по сплаті процентів - 10 433 грн. 82 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства „УкрСиббанк" про захист прав споживачів, визнання недійсними договору споживчого кредиту, договору поруки, іпотечного договору - відмовити.

В порядку зміни розподілу судових витрат:

- стягнути у рівних частках з ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , на користь Публічного акціонерного товариства „УкрСиббанк" () судові витрати за подання позову до суду першої інстанції 3 654 грн. та за подання апеляційної скарги 5 481 грн., а всього у загальному розмірі 9 135 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18.06.2019 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова