Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/727/19

Номер провадження: 2/511/395/19

25 червня 2019 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Іванової О. В.,

секретаря судового засідання - Кирилової І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду м. Роздільна Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Роздільнянський міжрайонний відділ державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області про зняття арешту з майна,-

В С Т А Н О В И В:

18.04.2019 року на адресу Роздільнянського районного суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 про зняття арешту з майна, в якій вона просить скасувати арешт та заборону відчуження на все майно, яке належить позивачу, в тому числі і садову ділянку під АДРЕСА_1 , 0,06 га та будівлю, АДРЕСА_2 .

Позовну заяву позивач обґрунтувала тим, що у відділі ДВС Роздільнянського управління юстиції в Одеській області на виконанні знаходився виконавчий лист № 2-2547 виданий 04.03.2002 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з неї на користь ОСОБА_2 22614грн. Під час виконання вказаного виконавчого листа державним виконавцем ВДВС Роздільнянського РУЮ Герасимчук І.Є. 15.09.2003 року було винесено постанову про арешт всього майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якої накладено арешт на все майно, що їй належить в цілях забезпечення виконання рішення суду, а саме на садову ділянку під № АДРЕСА_1 0,06га та будівлю, що розташовані в садовому масиві «Надія» с. Христинівка, Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області та заборонено здійснювати відчуження будь якого майна, яке їй належить. На даний час позивач розрахувалась з ОСОБА_2 , але арешт з її майна не знятий. З метою зняття вказаного арешту з її майна вона звернулася 23.10.2018 року до Другого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області з заявою в якій просила зняти арешт з зазначеного майна, але отримала лист відповідно до якого їй повідомлено було, що арешт накладався ВДВС Роздільнянського управління юстиції в Одеській області тому звернутися з відповідною завою потрібно саме до Роздільнянського ВДВС. При зверненні до Роздільнянського ВДВС вона також отримала відмову з запропонуванням звернутися до суду. Просила суд, її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 24.04.2019 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 23.05.2019 року. (а.с.21).

26.04.2019 року на адресу суду з Роздільнянського міжрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області надійшов лист відповідно до якого вони повідомили про те, що виконавче провадження за № 2-2547 від 04.03.2002 року, а також будь які інші виконавчі провадження де боржником визначена ОСОБА_1 у них відсутнє. Відповідно до Наказу «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями» від 07.06.2017 року № 1829/5, завершені виконавчі провадження та виконавчі провадження за якими виконавчий документ повернуто без прийняття до виконання, підлягають передачі до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше 01 серпня поточного року та 01 лютого наступного року. Виконавчі провадження строк зберігання яких закінчився підлягають знищенню. На той час виконавчі провадження обліковувались у Журналі обліку виконавчих проваджень, переданих державному виконавцю, які за вказаний період також знищені, про що надали суду відповідний акт № 1 від 28.09.2017 року про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду.(а.с.24-26).

Ухвалою суду від 23.05.2019 року підготовче судове засідання закрито, справа призначена до судового розгляду по суті на 25.06.2019 року.(а.с.34).

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи була сповіщена належним чином, надала заяву відповідно до якої просила підготовчі та судові засідання проводити за її відсутністю.(а.с.31).

Відповідач ОСОБА_2 про день та час слухання справи була сповіщена належним чином, про що свідчить поштове повідомлення за особистим підписом відповідача, відзиву та будь-яких клопотань не подавала.(а.с.38).

Третя особа Роздільнянський міжрайонний відділ ДВС також надали суду заяву відповідно до якої про день та час слухання справи були сповіщені належним чином, просили справу розглянути за відсутністю їх представника.(а.с.37).

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав.

Судом встановлено, з відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомості вбачається, що на невизначене майно ОСОБА_1 накладено арешт (реєстраційний номер обтяження: 8244980), який зареєстровано 01.12.2008 року реєстратором Роздільнянською районною державною нотаріальною конторою на підставі постанови від 15.09.2003 року ВДВС Роздільнянського управління юстиції в Одеській області.(а.с.8).

З заяви начальнику другого Приморського відділу ДВС м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 23.10.2018 року вбачається, що ОСОБА_1 зверталася за допомогою в знятті арешту на її садову ділянку 5,5га, оскільки з боргом на користь ОСОБА_2 в сумі 22 614грн. вона розрахувалася, а при бажанні приватизувати зазначену ділянку дізналась, що на неї накладений арешт.(а.с.6).

Відповідно до листа другого Приморського відділу ДВС м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області за № 38172 від 09.11.2018 року на адресу ОСОБА_1 , було роз`яснено, що відповідно до бази даних АСВП на виконанні у Відділі перебувало виконавче провадження за № 8729154 з виконання виконавчого листа № 2-2547 від 04.03.2002 року про стягнення з ОСОБА_1 грошової суми. Станом на листопад 2018 року, виконавче провадження завершено та виконавчий документ повернуто стягувачу. Крім того, оскільки арешт накладався ВДВС Роздільнянського управління юстиції в Одеській області їй було запропоновано звернутися до Роздільнянського міжрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області.(а.с.12).

Листом Головного територіального управління юстиції в Одеській області за № 13-34 від 01.04.2019 року на адресу ОСОБА_1 було повідомлено, що підстав для зняття арешту з майна боржника визначені вимогами статей 40,59 Закону України «Про виконавче провадження» відсутні та згідно ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» арешт може бути знятий тільки за рішенням суду.(а.с.13).

З архівної довідки Одеського державного нотаріального архіву ОСОБА_1 було повідомлено, що Роздільнянською районною державною нотаріальною конторою Одеської області 23.09.2003 року за реєстровим № 88/2003, було накладено арешт на садову ділянку під № АДРЕСА_1 0,06 га та будівлю, що розташовані в садовому масиві «Надія» АДРЕСА_3 Христинівка, Єгорівської сільської ради, на підставі постанови відділу державної виконавчої служби Роздільнянського районного управління юстиції від 15.09.2003 року, що належить ОСОБА_1 (а.с.9-11).

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 об`єктом нерухомого майна, являється квартира загальною площею 26,3 кв.м., житловою 11,2кв.м., за адресою: АДРЕСА_4 .(а.с.39,40).

Отже, в ході судового розгляду справи встановлено, що пред`явлені у даному випадку ОСОБА_1 позовні вимоги пов`язані не із правом власності останньої на нерухоме майно, яке перебуває під арештом, і не визнається чи оспорюється, а з реалізацією її прав щодо даного майна, арешт на яке було накладено державним виконавцем в рамках виконавчого провадження, згідно з вимогами передбаченими положеннями ЗУ "Про виконавче провадження".

Згідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї ж статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону N 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені. (частина перша статті 14 Закону N 1404-VIII).

Права та обов`язки виконавця передбачені у статті 18 Закону N 1404-VIII.

Відповідно до статей 1-3 Закону України від 02 червня 2016 року N 1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (далі - Закон N 1403-VIII) примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців. Правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Частиною першою статті 4 Закону N 1403-VIII передбачено, що діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів: 1) верховенства права; 2) законності; 3) незалежності; 4) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 5) обов`язковості виконання рішень; 6) диспозитивності; 7) гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; 8) розумності строків виконавчого провадження; 9) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Систему органів примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку (частина перша статті 6 Закону N 1403-VIII).

Згідно зі статтею 7 Закону N 1403-VIII державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби. Державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до вимог частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року N 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, насамперед цивільних, господарських та адміністративних, між собою. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими та іншими нормативно-правовими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Пунктом 7 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону N 1404-VIII визначено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Отже, як право на звернення зі скаргою, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та його примусовим виконанням, яке вчиняється відповідним ВДВС, передбачені нормами ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду скарги у судах першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у постанові Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 03.06.2016 року "Про судову практику у справах про зняття арешту з майна" (далі за текстом Постанова N 5) спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15,16 Цивільного процесуального кодексу України(далі -ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. На рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства.

Згідно із п. 5 даної Постанови, у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження.

Правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 р. по справі N 657/233/14-ц; провадження N 14-447цс18 зроблений висновок про те, що оскарження дій державного виконавця, здійснених під час виконання рішення суду в рамках виконавчого провадження повинно відбуватися у порядку, визначеному ст. 447 ЦПК України.

У відповідності до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 р. Справа N 279/2369/17; провадження N 14-505цс18 зазначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їхні права чи свободи (стаття 383 цього кодексу у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року; стаття 447 того ж кодексу у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року). Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ (частина друга статті 384 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року; до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції - частина перша статті 448 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року).

Окрім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року по справі №658/715/16-ц., у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства (пункт 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 3 червня 2016 року № 5).

Відповідно до п.5 ч.3 ст.11 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (пункт 5 зазначеної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ).

Як встановлено з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та обтяжень, арешт на невизначене майно, все майно, яке належить ОСОБА_1 було накладено державним виконавцем Роздільнянського міжрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області Герасимчук І.Є. в рамках виконавчого провадження по виконанню рішення суду.

Тобто, на майно ОСОБА_1 , як боржника по виконавчому провадженню та сторони по цивільній справі в рамках виконання рішення суду було накладено арешт на все коло невизначеного рухомого та нерухомого майна; за результатом закінчення вказаного виконавчого провадження арешт держвиконавцем не знятий.

Згідно ч.ч.1-4 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети.

Згідно із ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Згідно із ч.2 ст.50 ЗУ «Про виконавче провадження», (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Згідно із ч.5 ст.60 ЗУ "Про виконавче провадження"(в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), у незавершеному виконавчому провадженні арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Виходячи з вищевикладеного, суд зазначає, що оскільки позивач є власником вказаного майна, арешт на майно накладено державним виконавцем в рамках виконавчого провадження, тому вимоги позивача щодо зняття арешту з майна, накладеного державним виконавцем в межах виконавчого провадження, необхідно розглядати в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України (Судовий контроль за виконанням судових рішень), а саме звернення до суду зі скаргою, якщо позивач вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 76, 82, 352,354,447 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Роздільнянський міжрайонний відділ державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області про зняття арешту з майна - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції, або до Роздільнянського районного суду Одеської області з дня його проголошення. У разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О. В. Іванова