_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/2594/19
Провадження № 2/520/2536/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2019 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Маломуж А.І.,

за участі секретаря судового засідання Луцюка Р.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

07.02.2019 року позивачка звернулась до Київського районного суду м. Одеси із позовом про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що рішенням Київського районного суду міста Одеси від 22 червня 2015 року по справі № 520/3270/15-ц позовна заява ОСОБА_3 ( ОСОБА_1 відповідно до Свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_3 від 10 вересня 2016 року) до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задоволена в повному обсязі. Розірваний шлюб між сторонами та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку. За час перебування сторін у зареєстровану шлюбі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільними зусиллями набули майно, що є об`єктом спільної сумісної власності, право власності на яке були оформлене на ОСОБА_2 . Порядок розпорядження і користування спільною власністю, колишнім подружжям врегульований не був, у набутому нерухомому майні протягом тривалого часу проживає ОСОБА_2 самостійно, натомість позивачка не має доступу до приміщення і позбавлена свого законного права власності.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 11.02.2019 року відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.04.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в судове засідання.

Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити позовну заяву, з підстав зазначених у позовній заяві.

Відповідач та його представник у судовому засідання просили відмовити у задоволені позовної заяви, посилаючись на те, що спір щодо поділу майна був вирішений ще в 2015 році шляхом продажу існуючого майна, перерозподілу коштів та написанням відповідних розписок, окрім того заявили клопотання про застосування строків позовної давності.

Третя особа ОСОБА_5 в судовому засіданні просила у задоволені позову відмовити, посилаючись на його безпідставність.

Суд заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків та дослідивши письмові докази по справі, дійшов висновку, що у задоволені позовної заяви слід відмовити виходячи з наступного.

За положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1, ч.2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 6 серпня 1992 року між позивачкою та ОСОБА_2 у Відділі РАЦС м. Очакова був зареєстрований шлюб за актовим записом № 116. За час перебування у шлюбі у сторін народилась спільна дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис № 1664 Відділу реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у місті Одесі від 2 жовтня 2008 року).

22 червня 2015 року Рішенням Київського районного суду міста Одеси по справі № 520/3270/15-ц шлюб між сторонами розірваний, стягнуто з відповідача аліменти на утримання спільного сина ОСОБА_4 до досягнення дитиною повноліття.

У період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбана квартира загальною площею 40,1 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом інвестування колишнього подружжя у будівництво об`єкта нерухомості у 2013 році та зареєстроване після розірвання сторонами шлюбу.

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності зареєстроване ОСОБА_2 1 червня 2018 року на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 41471922 від 06.06.2018 року). Підставами виникнення права власності на об`єкт житлової нерухомості є посвідчення, рішення та зміни до рішення 2013 року та акт приймання-передачі нерухомого майна (серія та номер: б/н від 25.05.2018 року).

Із наданої відповідачем розписки від 09.10.2015 року вбачається що ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_6 10000 дол. США за 1/2 вартості майнових прав на квартиру № 119, загальною площею АДРЕСА_3 ».

Зазначені майнові права на квартиру подружжя оцінило у розмірі 20 000 дол. США і зазначили вказане у розписці від 29.06.2015року.

Також відповідно до розписки від 29.06.2015 року ОСОБА_3 залишився бізнес, а саме швейне обладнання, фурнитура, машини які чистять пухово-пір`єві вироби в рахунок сплати аліментів.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні 03.06.2019 року, надала суду покази згідно яких пояснила, що останній рік перед розлученням позивачка перебувала під психологічним та фізичним тиском з боку чоловіка, ОСОБА_2 пив та бив позивачку, про те що був поділ майна свідок не чула, проте стверджує, що позивачка хотіла поділу майна порівну, про розписки їй не відомо.

Свідок ОСОБА_8 , син ОСОБА_6 та ОСОБА_1 в судовому засіданні 03.06.2019 року, пояснив суду, що він був присутній при поділі майна, гроші від продажу квартири поділили у нотаріуса порівну, був присутнім при написані ОСОБА_1 розписок, тиск на матір батько не здійснював, всі конфлікти були, коли вони випивали.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За змістом ст. 69-70 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Отже для застосування ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Так, відповідно до наданої відповідачем на заперечення позову ОСОБА_1 копії розписки від 09.10.2015 року позивачка отримала кошти у сумі 10 000 доларів США від відповідача з умовою передачі належної їй частки майнових прав на квартиру АДРЕСА_4 , АДРЕСА_3 ».

Факт та умови передачі коштів підтверджено також в судовому засіданні свідком ОСОБА_8 .

Натомість представником позивача окрім посилання на фіктивність даної розписки не надано жодного доказу, який би спростовував факт та умови отримання коштів позивачем.

Посилання представника позивача на те, що розписки були складені під впливом насильства, про , що в матеріалах наявні підтвердження про виклики нею поліції у зв`язку зі сварками, суд оцінює критично, оскільки поліція викликалась не в день написання розписок, а за два місяці до того, та з матеріалів справи вбачається, що в конфлікті розібрались мирним шляхом. Окрім того судові не надано будь яких інших доказів, наприклад висновок експерта, що в проміжок часу коли були написані розписки позивачка перебувала під психологічним тиском.

Щодо клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідачем до ухвалення судом рішення заявлено про застосування позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав),а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини (правовий висновок викладений у Постанові Верховного суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Встановивши, що позивач не був зареєстрований у спірній квартирі, не проживав у ній за домовленістю подружжя, що шлюб був розірвано 22.06.2015 року, і що після розірвання шлюбу позивачу достовірно було відомо про неможливість продовження шлюбних відносин, а також, те що відповідно до розписки від 09.10.2015 року вона отримала кошти від відповідача з умовою передачі належної їй частки майнових прав на квартиру суд прийшов до висновку, що саме з 09.10.2015 року слід обчислювати перебіг строку позовної давності, оскільки саме з цього часу позивач дізнався про порушення свого права, отже, пропустив встановлений законом строк позовної давності, підстави для його поновлення відсутні, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Однак, відмова у позові за пропуском строку позовної давності можлива тоді, коли порушене право підлягає захисту, але пропущено строк позовної давності і підстави для його поновлення відсутні.

У випадку безпідставності позовних вимог, суд відмовляє саме з цих підстав, а не з підстав пропуску строку позовної давності.

Заява про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки поданий позов є безпідставним, а порушення прав позивача не доведено.

Враховуючи викладене, дослідивши та проаналізувавши в сукупності письмові докази, покази свідків, керуючись своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному встановлені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, враховуючи те, що позивачем не надано доказів, які б давали підстави віднести спірну квартиру до спільного майна подружжя, суд дійшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 не обґрунтований, а тому задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 57,60,61,69,70 СК України, ст.ст.4-6, 76-81, 95, 258-259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позовної заяви ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) про поділ майна подружжя відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання Одеському апеляційному суду через Київський районний суд м. Одеси апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 26.06.2019 року.

Суддя Маломуж А. І.