Справа № 242/1082/19
Провадження 2/242/612/19
06 червня 2019 року м. Селидове
Селидівський міський суду Донецької області в складі: головуючого судді Владимирської І.М., при секретарі Сафроновій К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку заочного спрощеного позовного провадження в місті Селидове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстровані її син ОСОБА_2 та донька ОСОБА_3 , які в квартирі не мешкають з червня 2014 року, їх особистих речей у квартирі немає, за комунальні послуги вони не сплачують. Реєстрація в її квартирі сина та доньки перешкоджає їй оформити субсидію. У зв`язку з чим просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Українськ, м.Селидове, Донецької області, Україна, громадянина України; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженку м.Українськ, м.Селидове, Донецької області , Україна, громадянку України такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 26.02.2019 року відкрито провадження по справі та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного провадження.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, проти винесення заочного рішення у справі не заперечує.
Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце слухання справи. Згідно ст.ст. 223, 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідачів з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження.
Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Позивач ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 від 04.02.2009 року, виданого Селидівською біржою нерухомості та зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації м.Селидове 27.02.2009 року за № 414 та 1/2 частки квартири згідно договору дарування квартири від 25.01.2012 року, посвідченого державним нотаріусом Новогродівської державної нотаріальної контори за реєстровим номером № 46.
Згідно довідки № 1 від 18.02.2019 року, виданої ОСББ «Промінь м.Українськ», ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ; в квартирі зареєстровані, її син ОСОБА_2 , 1983 року народження та донька ОСОБА_3 , 1994 року народження, з 2014 року за місцем реєстрації не мешкають.
З акту № 3491 від 15.01.2019 року вбачається, що ОСОБА_3 ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 з 2014 року за місцем реєстрації не мешкають.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 ЦК України передбачено, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Статтями 47, 48 Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права.
Частиною 1 статті 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою ст.156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме дружина наймача, їх діти і батьки; членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про користування цим приміщенням.
Приписами ст. 317 ЦК України унормовано, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ст.72 ЖК визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться в судовому порядку.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Наведене відповідає правовій позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 р. у справі №6-709цс16, в якій Суд прийшов до висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-якій час.
Вищевказані докази в їх сукупності приводять суд до переконання, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не мешкають в житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, це відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням підлягають задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 16, 317, 319, 391, 405 ЦК України, ст..72 ЖК України, ст. ст. 12, 13, 81, 133, 141, 258, 259, 265, 268 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_3 ) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_3 )такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Селидівський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після початку її функціонування, безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя І.М. Владимирська