Провадження № 2-з/638/50/19
УХВАЛА

іменем України

19 червня 2019 року Дзержинський районний суд міста Харкова в складі

головуючого судді Штих Т.В.

за участю секретаря Тарасової О.П.,

розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України третя особи УСБУ в Харківській області, ГУ НП в Харківській області про стягнення моральної шкоди, в порядку розгляду клопотання про витребування доказів та забезпечення позову ,-

встановив:

Позивач звернувся з вказаним позовом до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до Державної казначейської служби України третя особи УСБУ в Харківській області, ГУ НП в Харківській області про стягнення моральної шкоди, в порядку розгляду клопотання про витребування доказів .

В заяві про забезпечення доказів, позивач просить забезпечити позов та витребувати докази. Посилається на те, що не вжиття заходів вказаним ним у заяві приведе до неможливості виконання рішення суду.

Вивчивши клопотання, суд вважає його таким, що не підлягає задоволенню.

В заяві ж навіть не зазначено з якого приводу позивач звертається до вказаних осіб, а просить вжити заходи щодо ПАТ « Київстар» та інших операторів мобільного зв`язку, витребувати від них інформацію про можливість відслідковування людини за наявності у неї стоматологічної пломби, яка має властивості електромагнітних полів за допомогою спеціальних засобів негласного отримання інформації. Допитати сім`ю Петрових, витребувати дані щодо їх психічного стану здоров`я. Витребувати в СБУ України дані журналів системних подій програмних засобів спеціальних технічних засобів негласних слідчих дій, які використовувалися проти нього. Призначити медичну експертизу з залученням експертів телекомінікації, фізики та трасології. Зобов`язати УСБУ України в Харківській області вирішити питання допуску позивача до державної таємниці. Витребувати інформацію з Європейського суду з прав людини та ВССУ щодо даних про рух справи за його зверненнями, витребувати інформацію в ПАТ « ПРИВАТБАНК», заборонити УСБУ в Харківській області використання приміщень для завдань оперативно- розшукової діяльності та використання спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації.

Згідно із п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року за № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст. 152 ЦПК перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову .

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Суд також зазначає, що заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Суд, враховуючи та аналізуючи вищезазначені норми законодавства, підзаконних актів, роз`яснень та діючої судової практики, вважає заяву такою, що не підлягає задоволенню, оскільки вимоги щодо забезпечення позовних вимог не можуть бути у формі викладеній в заяві позивача. Крім того суд звертає увагу і на клопотання про забезпечення доказів у справі.

В обґрунтування вказаного клопотання позивач не зазначає, що у зв`язку з цим, з метою доведення позиції відповідача по справі, виникла нагальна потреба у витребуванні вказаних доказів, що саме по собі не може бути предметом розгляду заяви про забезпечення доказів, так як процедура призначення експертизи має самостійне регулювання вимогами ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.84 Цивільного процесуального кодексу України у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням витребує такі докази. Натомість позивач не довів і навіть не вказав, які саме докази необхідно забезпечити.

Виходячи з наведеного та керуючись ст.ст. 84, 149- 153 ЦПК України, суд, -

ухвалив :

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову та витребування доказів залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду шляхом подачі до Дзержинського районного суду м. Харкова протягом 15 днів з дня проголошення ухвали апеляційної скарги. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 15 днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: Штих Т.В.