Справа № 162/464/17 Головуючий у 1 інстанції: Глинянчук В. Д.
Провадження № 22-ц/802/424/19 Категорія: 1 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання - Галицької І.П.,

представника заінтересованої особи - Хвесика С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Любешівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Міщук Ірини Василівни за апеляційною скаргою боржника ОСОБА_1 на ухвалу Любешівського районного суду Волинської області від 14 лютого 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії головного державного виконавця Любешівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області (далі - Любешівський РВДВС ГТУЮ у Волинській області) Міщук І.В.

Скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що на виконанні у Любешівському РВДВС ГТУЮ у Волинській області перебуває виконавче провадження про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання двох дітей у розмірі 1/2 частки зі всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 15 травня 2017 року і до досягнення дітьми повноліття.

Зазначав, що на час ухвалення Любешівським районним судом Волинської області рішення про стягнення аліментів він уже проживав у м. Луцьку. Про його місце проживання було відомо стягувачу та державному виконавцю, однак всупереч закону виконавче провадження не направлено у виконавчу службу у м. Луцьк. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження він не отримував, а тому не міг оскаржити дії державного виконавця. З травня по листопад 2017 року відрахування аліментів проводилось за місцем його роботи у м. Луцьку на приватному підприємстві «Кобра-Сервіс» (далі - ПП «Кобра-Сервіс»). За вказаний період він сплатив 8122 грн. аліментів. Починаючи з грудня 2017 року він продовжував самостійно сплачувати аліменти, перераховуючи на картрахунок стягувача по 1300 грн. щомісяця. Всього ним таким способом було сплачено 18200 грн.

Зазначав, що на адресу підприємця ОСОБА_3 , де він зараз працює, 29 січня 2019 року надійшла постанова головного державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату боржника, в якій вказано про наявність заборгованості по сплаті аліментів на суму 26 269,05 грн. Вважає, що у нього відсутня заборгованість зі сплати аліментів, а неправомірні дії державного виконавця спрямовані на створення конфліктної ситуації у нього на роботі.

Ураховуючи наведене ОСОБА_1 просив суд визнати неправомірними дії головного державного виконавця Любешівського РВДВС ГТУЮ у Волинській області Міщук І.В. по здійсненню виконавчого провадження не за місцем його проживання та з визначення заборгованості по сплаті аліментів в розмірі 26 269,05 грн., а також визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця Любешівського РВДВС ГТУЮ у Волинській області Міщук І.В. про звернення стягнення на заробітну плату у зв`язку з заборгованістю по сплаті аліментів в розмірі 26 269,05 грн.

Ухвалою Любешівського районного суду Волинської області від 14 лютого 2019 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Поновлено виконання постанови головного державного виконавця Любешівського РВДВС ГТУЮ у Волинській області Міщук І.В. у виконавчому провадженні № 55463901 від 22 січня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості зі сплати аліментів за місцем роботи боржника.

В поданій апеляційній скарзі боржник ОСОБА_1 просив скасувати оскаржувану ухвалу суду та постановити нове судове рішення про задоволення його скарги з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з таких мотивів.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні скарги в даній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що при нарахуванні сум аліментів державним виконавцем було дотримано вимоги статті 195 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) щодо винесення постанови про встановлення обмежень на боржника та звернення стягнення на його заробітну плату з огляду на наявність заборгованості зі сплати аліментів. Крім того, оскільки зареєстрованим місцем проживання боржника є с. Нові Березичі Любешіського району Волинської області і боржник не повідомляв державного виконавця про зміну місця свого проживання, тому дії державного виконавця були правомірними і узгоджувалися із положеннями статті 24 вказаного Закону.

З такими висновками місцевого суду колегія суддів погоджується, вважає їх обґрунтованими і такими, що узгоджуються з нормами матеріального права.

Статтею 447 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 29 червня 2017 року у справі № 162/464/17 з ОСОБА_1 стягуються на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/2 частки зі всіх видів заробітку, починаючи з 15 травня 2017 року і до досягнення дітьми повноліття. На виконання цього рішення суду 06 липня 2017 року Любешівським районним судом Волинської області ОСОБА_2 видано виконавчий лист, який був пред`явлений нею до виконання до Любешівського РВДВС ГТУЮ у Волинській області (а.с.68-69).

На виконання рішення суду у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць 17 липня 2017 року відкрито виконавче провадження № 54315482.

ПП «Кобра-Сервіс», на якому працював ОСОБА_1 , здійснено відрахування із заробітної плати боржника за період з 15 травня по 09 листопада 2017 року виходячи із його заробітку у сумі 3200 грн. Всього за цей період утримано з боржника 8122 грн. аліментів.

09 листопада 2017 року ОСОБА_1 звільнився з ПП «Кобра-Сервіс» і 01 грудня 2017 року стягувач ОСОБА_2 отримала у Любешівському районному суді Волинської області виконавчий лист про примусове стягнення аліментів до постійного виконання.

Виконавче провадження № 554463901 за згаданим виконавчим документом відкрито державним виконавцем Любешівського РВДВС ГТУЮ у Волинській області 04 січня 2018 року і цього ж дня копію постанови державного виконавця направлено сторонам виконавчого провадження (а.с.65-67).

З досліджених місцевим судом матеріалів виконавчого провадження встановлено, що ОСОБА_1 копія вказаної постанови відповідно до поштового відправлення особисто вручена 09 січня 2018 року за адресою: с . Нові Березичі Любешівського району (а.с.62).

З копії паспорта громадянина України ОСОБА_1 вбачається, що він з 23 квітня 2005 року зареєстрований по АДРЕСА_2 (а.с.81).

Згідно з частинами четвертою-п`ятою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи. Боржник зобов`язаний: 1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; 2) допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; 3) за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; 4) повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; 5) своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; 6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Частиною першою статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Отже, державним виконавцем у відповідності до наведених вимог Закону правомірно здійснювалися виконавчі дії за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання боржника, тобто за вибором стягувача.

Наведене спростовує доводи ОСОБА_1 про те, що виконавчі дії здійснювалися державним виконавцем із порушенням вимог Закону, оскільки у відповідності до статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», яка встановлює обов`язок боржника не лише письмово повідомляти виконавця про зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, але й також про зміну місця роботи, боржник суду доказів щодо подання відомостей про зміну місця проживання державному виконавцю не надав та відповідні відомості в матеріалах виконавчого провадження відсутні.

Судом також встановлено, що на підтвердження сплати аліментів у добровільному порядку ОСОБА_1 подано банківські квитанції про внесення на рахунок ОСОБА_2 14 грудня 2017 року 1200 грн., 10 січня, 17 квітня, 15 травня, 11 червня, 13 липня, 13 серпня, 14 вересня, 17 жовтня, 21 грудня 2018 року по 1300 грн., 21 січня 2019 року 1300 грн., всього 14200 грн. (а.с.48-50).

У ході здійснення виконавчого провадження державним виконавцем здійснювалися запити до органів Пенсійного фонду України, Державної фіскальної служби України про джерела отримання доходів боржником. Відповідна інформація про боржника була відсутня (а.с.74-79).

Згідно з інформацією Головного управління статистики середньомісячна номінальна заробітна плата штатних працівників у липні-вересні 2017 року становила 5116 грн., у жовтні-грудні 2017 року - 5293 грн., у січні-березні 2018 року - 5460 грн., у квітні-червні 2018 року - 6506 грн., у липні-вересні 2018 року - 5975 грн. (а.с.70-73).

21 листопада 2018 року ОСОБА_1 влаштувався на роботу водієм у підприємця ОСОБА_3 , що підтверджується копією трудової книжки (а.с.46-47).

04 січня 2019 року головний державний виконавець Любешівського РВДВС ГТУЮ у Волинській області Міщук І.В. направила запит підприємцю ОСОБА_3 про розмір доходів боржника та відповідно до довідки цього підприємця у листопаді 2018 року ОСОБА_1 отримав 1097,73 грн. заробітної плати, а у грудні - 3018,75 грн. (а.с.80).

22 січня 2019 року головним державним виконавцем Любешівського РВДВС ГТУЮ у Волинській області Міщук І.В. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника, яка направлена на виконання підприємцю ОСОБА_3 . У постанові визначену загальну суму боргу ОСОБА_1 у розмірі 26 269,05 грн. (а.с.45).

Як вбачається з довідки-розрахунку головного державного виконавця, станом на 01 лютого 2019 року у виконавчому провадженні № 55463901 нараховано аліментів на суму 49 177,03 грн., ОСОБА_1 сплачено 27 716 грн, борг становить - 21 461,03 грн. (а.с.63-64). При цьому державним виконавцем враховано стягнуті ПП «Кобра-Сервіс» 8122 грн. та добровільно перераховані боржником на рахунок стягувача кошти у період з грудня 2017 року по січень 2019 року.

Частиною першою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Відповідно до частини першої та другої статті 68 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Системний аналіз частини другої статті 48, частин першої та другої статті 68 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить, що на рівні закону визначена черговість звернення стягнення на різні види грошових коштів і для звернення стягнення на заробітну плату передбачено спеціальні умови.

Відповідно до частин першої, третьої, четвертої, шостої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Згідно з частиною другою статті 195 СК України заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Частиною дев`ятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено обов`язок державного виконавця за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, виносити вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Суд відмовляючи у задоволенні скарги правильно виходив з того, що у даному випадку правильність помісячного нарахування сум аліментів головним державним виконавцем Любешівського РВДВС ГТУЮ у Волинській області Міщук І.В . , зокрема у період безробіття ОСОБА_1 з 10 листопада 2017 року по 20 листопада 2018 року здійснено державним виконавцем із дотриманням положень статті 195 СК України та статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» щодо визначення середньої заробітної плати працівників у Любешівському районі, мінімального розміру аліментів на одну дитину відповідного віку тощо. Тому у даному випадку на підставі статті 71 вказаного Закону за наявності у ОСОБА_1 заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, головний державний виконавець Міщук І.В. правомірно винесла постанову про встановлення обмежень на боржника та звернення стягнення на його заробітну плату.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги, оскільки постанова державного виконавця від 22 січня 2019 року про звернення стягнення на заробітну плату боржника прийнята відповідно до норм статей 68, 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Слід також зазначити, що зі змісту скарги та заявлених вимог вбачається, що заявник не погоджується з визначеним державним виконавцем розміром аліментів.

Частиною першою та третьою згаданої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. Визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частки від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.

У відповідності до частини восьмої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Стаття 195 СК України встановлює порядок визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу).

Згідно із частиною третьою статті 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Системний аналіз вказаних норм права дає підстави дійти висновку про те, що законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами і водночас імперативно закріпив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Право та порядок на звернення до суду за захистом визначається процесуальним законом.

Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства (стаття 1 ЦПК України).

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Ураховуючи те, що в даній справі спір виник також і в частині щодо розміру заборгованості за аліментами, тому такий спір відповідно до закону підлягає вирішенню судом у порядку позовного провадження з дотриманням процедури, визначеної відповідним процесуальним законом.

Наведене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 30 серпня 2018 року у справі №2-191/2005.

Отже, ОСОБА_1 не позбавлений права звернутися до суду у встановленому законом порядку, якщо вважає, що визначений державним виконавцем розмір заборгованості є неправильним.

Відповідно до частини третьої статті 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Оскільки дії головного державного виконавця Любешівського РВДВС ГТУЮ у Волинській області Міщук І.В. були правомірними та вчинені відповідно до закону, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 .

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що постановлена місцевим судом ухвала про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 відповідає вимогам закону.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається боржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваної ухвали, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи, яким суд дав відповідну правову оцінку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для її зміни чи скасування відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Волинський апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу боржника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Любешівського районного суду Волинської області від 14 лютого 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: