ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» червня 2019 року

м. Харків

справа № 639/4002/17-ц

провадження № 22ц/818/3204/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Валківське АТП 16341»,

третя особа - ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Валківське АТП 16341» на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 січня 2019 року в складі судді Єрмоленко В.Б.

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Валківське АТП 16341», третя особа: ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортної пригодою.

Позовна заява мотивована тим, що 18 вересня 2016 року в м. Харкові по вулиці Полтавський Шлях, біля будинку №99 сталась дорожньо-транспортна пригода за участю належного йому автомобіля КІА Sportage державний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля БАЗ А079.23 державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок якої автомобілі отримали механічні пошкодження.

Вказав, що постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 березня 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у зазначеній дорожньо-транспортній пригоді.

Зазначив, що на момент дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 знаходився у трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством «Валківське АТП 16341», отже, товариство має нести відповідальність за шкоду, завдану його працівником.

Вказав, що цивільно-правова відповідальність Приватного акціонерного товариства «Валківське АТП 16341» застрахована за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АЕ/6370355 від 23 грудня 2015 року в Приватному акціонерному товаристві «СК «Країна», за яким ліміт відповідальності на одного потерпілого складає 50 000,00 грн., франшиза - 500,00 грн.

Зазначив, що він звернувся до Приватного акціонерного товариства «СК «Країна» із заявою про виплату страхового відшкодування та страховою компанією виплачено йому страхове відшкодування в розмірі 49 500,00 грн.

Проте, зазначеної суми недостатньо для ремонту автомобіля, у зв`язку з чим різницю між страховим відшкодуванням та фактичним розміром завданих збитків має відшкодувати відповідач.

Вказав, що згідно звіту автотоварознавчого дослідження №934/16 від 15 листопада 2016 року, складеного фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 , вартість відновлювального ремонту його автомобіля складає 84 915,86 грн. та втрата товарної вартості - 7 798,23 грн. З урахуванням вартості послуг з автотоварознавчого дослідження у розмірі 1500,00 грн., з відповідача на його користь підлягає стягненню різниця між страховим відшкодуванням та фактичним розміром збитків у розмірі 44 714,09 грн. (84 915,86 + 7798,23 +1500,00 - 49 500,00 = 44 714,09).

Зазначив, що внаслідок пошкодження майна йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 5000,00 грн., оскільки порушився звичний устрій його сім`ї, виникли незручності щодо пересування, що викликало фізичні та душевні страждання.

Вказав, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у нього з`явилось безсоння, головний біль, підвищений тиск, роздратованість.

Просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Валківське АТП 16341» на його користь 44 714,09 грн. різниці між страховим відшкодуванням та фактичним розміром збитків, у тому числі, 1500,00 грн. витрат на проведення автотоварознавчого дослідження, 5000,00 грн. моральної шкоди та судові витрати.

Згідно протоколу судового засідання від 23 січня 2019 року представник позивача ОСОБА_5 відмовився від позовних вимог в частині стягнення з відповідача коштів на проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 1500,00 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 січня 2019 року, в якому ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 лютого 2019 року виправлено описку, позов ОСОБА_1 - задоволено, стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Валківське АТП 16341» на його користь матеріальну шкоду, спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 43 214,09 грн., моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. та судовий збір у розмірі 2240,00 грн., а всього - 50 454,09 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 квітня 2019 року заяву Приватного акціонерного товариства «Валківське АТП 16341» про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 січня 2019 року - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду, Приватне акціонерне товариство «Валківське АТП 16341» подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що в матеріалах справи відсутні протокол про адміністративне правопорушення, схема дорожньо-транспортної пригоди, пояснення її учасників, отже, обставини дорожньо-транспортної пригоди не встановлено; що постанова суду про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності свідчить лише про порушення ним Правил дорожнього руху та не підтверджує наявність причинно-наслідкового зв`язку між фактом дорожньо-транспортної пригоди та негативними наслідками; не з`ясовано, чи виключно в результаті дій водія ОСОБА_2 сталась дорожньо-транспортна пригода, чи міг позивач уникнути її або зменшити розмір отриманих збитків; що звіт про визначення вартості матеріальної шкоди не є належним доказом у справі, не містить даних про конкретні обставини, не є висновком експерта, в ньому не зазначені освіта та спеціальність оцінювача та повідомлення його про відповідальність за завідомо неправдивий висновок; що відсутні докази, що під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_2 виконував трудові обов`язки; що розмір моральної шкоди є необґрунтованим та не встановлено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та моральними стражданнями позивача; що судом неправильно визначено розмір судового збору, що підлягає стягненню.

07 червня 2019 року до суду апеляційної інстанції від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав, що заочне рішення суду є законним, а апеляційна скарга - необгрунтованою. При цьому фактично підтримав доводи та вимоги позовної заяви.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Валківське АТП 16341» необхідно задовольнити частково, заочне рішення суду - змінити.

Заочне рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позивач довів, що з відповідача на його користь підлягає стягненню різниця між розміром заподіяної позивачу матеріальної шкоди та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у межах страхової суми, а також моральна шкода у визначеному позивачем розмірі, оскільки водій, з вини якого сталась дорожньо-транспортна пригода, під час її вчинення перебував у трудових відносинах з відповідачем.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18 вересня 2016 року о 08-25 год. водій ОСОБА_2 в районі будинку №99 по вулиці Полтавський шлях у м. Харкові, керуючи автомобілем БАЗ А089.23, державний номерний знак НОМЕР_2 , не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем KIA SPORTAGE, державний номерний знак НОМЕР_1 , який рухався попереду, що спричинило механічні пошкодження та призвело до матеріальної шкоди.

Автомобіль KIA SPORTAGE, державний номер НОМЕР_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а. с. 9).

Постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2016 року, яка набрала законної сили 31 жовтня 2016 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні даної дорожньо-транспортної пригоди та адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП (а. с. 8).

Відповідно до частин 4 та 6 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З копії трудової книжки ОСОБА_2 та наказів №52к від 11 листопада 2010 року та №12к від 20 лютого 2017 року вбачається, що з 11 листопада 2011 року по 20 лютого 2017 року він працював у Приватному акціонерному товаристві «Валківське АТП 16341» на посаді водія автомобіля 2 класу (автобуса) (а. с. 65-67).

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 вересня 2016 року у справі № 6-933цс16.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

Аналіз положень статей 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в тому числі, моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб, тощо).

Правило генерального делікту закріплено у статті 1166 ЦК України щодо майнової шкоди та у статті 1167 ЦК України щодо моральної шкоди.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.

За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки .

Згідно з частиною 2 статті 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з нормою частини 1 статті 1172 ЦК України та частиною 2 статті 1187 ЦК України.

Положення частини 1 статті 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (частина 2 статті 1187 ЦК України).

У такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода (в тому числі, моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Таким чином, положення статей 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до статті 1167 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Відповідну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2018 року (справа № 759/4049/16-ц, провадження № 61-1505 св 18), постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 липня 2018 року (справа №372/1789/17-ц, провадження № 61-29014св18).

Матеріали справи свідчать про те, що у період з 11 листопада 2010 року по 20 лютого 2017 року ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з відповідачем.

Як вбачається з апеляційної скарги заперечень щодо належності йому автомобіля, яким під час дорожньо-транспортної пригоди керував ОСОБА_2 , відповідач не висловлюв.

Суд першої інстанції, встановивши, що шкоду завдано внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини водія ОСОБА_2 , який перебував у трудових відносинах з відповідачем, дійшов правильного висновку про її відшкодування саме Приватним акціонерним товариством «Валківське АТП 16341».

Посилання відповідача на те, що на момент виникнення дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 не виконував трудові обов`язки, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

Так, доказів того, що під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди 18 вересня 2016 року о 08-25 год. ОСОБА_2 не здійснював свої трудові обов`язки, зокрема, що цей час не входить до його робочого часу, що він перебував у відпустці, використовував автомобіль для особистих потреб тощо відповідачем до суду першої та апеляційної інстанції не надано. Відомості про звернення відповідальних осіб товариства до правоохоронних органів щодо незаконного заволодіння автомобілем товариства у матеріалах справи також відсутні.

З цих підстав колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, належним роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що в матеріалах справи відсутні протокол про адміністративне правопорушення, схема дорожньо-транспортної пригоди, пояснення її учасників, отже обставини дорожньо-транспортної пригоди не встановлено; що постанова суду про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності свідчить лише про порушення ним Правил дорожнього руху та не підтверджує наявність причинно-наслідкового зв`язку між фактом дорожньо-транспортної пригоди та негативними наслідками; не з`ясовано, чи виключно в результаті дій водія ОСОБА_2 сталась дорожньо-транспортна пригода, чи міг позивач уникнути її або зменшити розмір отриманих збитків, судовою колегією не приймаються, виходячи з наступного.

Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Постанова є чинною.

Разом з тим, доказів того, що спричинені автомобілю позивача ушкодження не перебувають у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, матеріали справи не містять.

З постанови про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності вбачається, що вона прийнята на підставі протоколу про адміністративне правопорушення від 18 вересня 2016 року, схеми місця дорожньо-транспортної пригоди, пояснень учасників дорожньо-транспортної пригоди, і нею встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні ушкодження, та підстав не приймати встановлені обставини до уваги під час вирішення питання про цивільно-правові наслідки дій водія ОСОБА_2 не вбачається.

Крім того, учасниками справи ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції не заявлено клопотання про витребування для огляду матеріалів справи про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, та згідно принципів диспозитивності і змагальності цивільного судочинства за загальним правилом суд позбавлений можливості збирати докази з власної ініціативи. Клопотань про призначення судових експертиз також не заявлено.

Спричинення автомобілю відповідача збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди під час розгляду справи судом першої інстанції не заперечувалось і третьою особою - водієм ОСОБА_2 .

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем також не заперечувався і факт відшкодування частини збитків у межах страхової суми страховою компанією, у якій застраховано його цивільно-правову відповідальність, що свідчить про належність дорожньо-транспортної пригоди до страхового випадку та заподіяння внаслідок неї шкоди позивачу.

Отже, доказів відсутності причинно-наслідкового зв`язку між дорожньо-транспортною пригодою, що сталась з вини водія ОСОБА_2 , та завданою автомобілю позивача шкодою відповідачем не надано.

Також, судова колегія погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром матеріальної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача.

Як вбачається зі звіту автотоварознавчого дослідження № 934 від 15 листопада 2016 року, складеного оцінювачем ОСОБА_6 , вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля KIA SPORTAGE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , пошкодженого у дорожньо-транспортній пригоді 18 вересня 2016 року, становить 92 714,09 грн., з яких вартість ремонту і матеріалів та запасних частин 84 915,86 грн., та втрата товарної вартості транспортного засобу - 7 798,23 грн. (а. с. 87-116).

Згідно виписки по рахунку ОСОБА_1 у Публічному акціонерному товаристві Комерційний Банк «ПриватБанк» 25 листопада 2016 року ним отримано виплату від страхової компанії Приватного акціонерного товариства «СК «Країна» у розмірі 49 500,00 грн. (а. с. 23).

Згідно з вимогами статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до пункту 8.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Отже, за змістом указаних положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).

Пунктом 1.6 Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ.

Пунктом 8.6 Методики передбачено два випадки, коли в разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті.

Отже, показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу.

Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду.

Ураховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, викликане передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей у результаті зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів й агрегатів, з`єднань і захисних властивостей покриттів унаслідок ДТП і подальшого ремонту. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є результатом проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу. Втрата товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією з причин фізичного зносу (у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту), яким характеризується величина втрати товарної вартості.

Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до конкретних виявів реальних збитків.

Відповідно до пункту 8.6.1 Методики величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) - деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 Методики).

Тобто, величина втрати товарної вартості нараховується в разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюються як методами відновлення, так і методами заміни пошкодженої: деталі, складової одиниці чи комплектувального виробу, які відповідають вимогам конструкторської документації, усіх типів КТЗ.

Пунктом 8.6.2 Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема в разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо) (підпункт «е»).

Отже, нарахування втрати товарної вартості передбачено, коли провадиться ремонт окремих деталей, вузлів і агрегатів, а також у разі заміни деталей, якщо це впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості транспортного засобу. Втрата товарної вартості не нараховується у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів, що не потребують фарбування, за умови, що це не впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля (заміна двигуна на новий, заміна фар, ліхтарів, скла, шин тощо). Якщо ж у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів буде потрібне фарбування, то за умови, що це впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу, втрата товарної вартості нараховується.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 06 грудня 2015 року у справі №6-760цс15 та підстав відступити від цього правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах Верховним Судом не встановлено.

З ремонтної калькуляції до звіту автотоварознавчого дослідження вбачається, що до переліку ремонтних робіт, необхідних для відновлення автомобіля відноситься фарбування його деталей, отже до розміру завданих позивачу збитків обґрунтовано включено і втрати товарної вартості автомобіля.

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Саме такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Встановивши, що вартість матеріального збитку, завданого ОСОБА_1 пошкодженням автомобіля внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась з вини водія Приватного акціонерного товариства «Валківське АТП 16341» Бондаренка М.І., перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з відповідача як із винної особи на користь позивача підлягає стягненню різниця між здійсненим страховим відшкодуванням та розміром майнового збитку, спричиненого позивачу, визначеного звітом автотоварознавчого дослідження №934 від 15 листопада 2016 року, оскільки сума сплаченого страхового відшкодування недостатня для повного відшкодування завданої шкоди.

Висновок суду відповідає принципу справедливості та забезпечує ефективне поновлення порушеного права позивача на відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що звіт про визначення вартості матеріальної шкоди не є належним доказом у справі, не містить даних про конкретні обставини, не є висновком експерта, в ньому не зазначені освіта та спеціальність оцінювача та повідомлення його про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, судовою колегією не приймаються, виходячи з наступного.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» суб`єктами оціночної діяльності є суб`єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб`єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону.

Звіт автотоварознавчого дослідження № 934 від 15 листопада 2016 року складено оцінювачем ОСОБА_6 , який має кваліфікаційне свідоцтво оцінювача МФ №4562 від 11 листопада 2006 року, видане Фондом державного майна України спільно з Міжнародним інститутом бізнесу, та свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів від 14 грудня 2006 року №5011. Суб`єкт оціночної діяльності фізична особа - підприємець ОСОБА_4 , до якого звернувся позивач, діє на підставі сертифіката суб`єкта оціночної діяльності №777/16 від 13 жовтня 2016 року, виданого Фондом державного майна України (а. с. 116).

Наданий звіт автотоварознавчого дослідження дійсно не є висновком експерта, та оцінювач не є особою, яка несе відповідальність за завідомо неправдивий висновок, отже, попередження про неї щодо нього не застосовується.

Однак, підстав вважати такий звіт неналежним письмовим доказом у справі не вбачається.

Крім того, ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 квітня 2018 року по справі призначено судову автотоварознавчу експертизу з метою визначення розміру матеріальної шкоди, а саме вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу станом на 20 вересня 2016 року автомобіля КІА SPORTAGE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди від 18 вересня 2016 року (а. с. 71-72).

Судовим експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені Засл. проф. М.С. Бокаріуса складено клопотання від 21 травня 2018 року про надання додаткових матеріалів (вихідних даних), необхідних для проведення експертизи №1178, у якому експерт просив надати автомобіль КІА SPORTAGE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та свідоцтво про його реєстрацію для огляду за участю заінтересованих сторін, а у випадку, якщо автомобіль відновлено, просив надати вихідні дані для проведення розрахунку, а саме: оригінал звіту №934 з усіма необхідними додатками та кольорові фотографії пошкоджених частин транспортного засобу у друкованому вигляді або на електронному носії, а також направлено рахунок на оплату експертизи (а. с. 76-78).

На виконання зазначеного клопотання експерта представником позивача повідомлено, що автомобіль КІА SPORTAGE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , після дорожньо-транспортної пригоди повністю відремонтовано та надано оригінал звіту автотоварознавчого дослідження №934 з кольоровими фотографіями (а. с. 83, 87-116).

Листом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені Засл. проф. М.С. Бокаріуса від 05 листопада 2018 року №11178 повернуто матеріали справи без виконання експертизи у зв`язку з непроведенням її оплати у встановлений строк.

Тобто, позивач зі свого боку надав необхідні для проведення експертизи матеріали, виконавши клопотання експерта, однак відповідач ухилився від покладеного на нього обов`язку з її оплати.

Таким чином, позивачем для підтвердження розміру шкоди надано звіт автотоварознавчого дослідження, а відповідач, заперечуючи проти цього розміру, не надав ніяких доказів на підтвердження своїх заперечень та не здійснив оплату призначеної за його клопотанням експертизи, отже суд першої інстанції обґрунтовано ухвалив рішення на підставі наявних у справі доказів.

Крім того, чинним законодавством не передбачено, що розмір матеріальної шкоди має підтверджуватись лише висновком експертизи. Отже, позивач надав суду докази щодо розміру шкоди, які не спростовано відповідачем, і сумнівів у наданих доказах у суду не виникло.

Щодо визначення розміру завданої позивачу моральної шкоди судова колегія виходить з наступного.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній особі чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується.

Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України та роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити з характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (статті 130, 132-134 КЗпП України), якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого.

Враховуючи висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, моральна шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки.

Відповідний правовий висновок викладено і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2019 року (справа № 757/20309/15-ц, провадження № 61-16231св18).

Оскільки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоду завдано майну позивача, враховуючи глибину і тривалість зазнаних у зв`язку з цим страждань, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, з урахуванням засад розумності та справедливості, судова колегія вважає, що визначений судом розмір на відшкодування моральної шкоди в сумі 5000,00 грн. є обгрунтованим.

Таким чином, судова колегія вважає, що вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні фізичною особою позовної заяви майнового характеру підлягає сплаті судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Вимога про відшкодування моральної шкоди, визначена у грошовому вимірі, є майновою вимогою, а отже, судовий збір за неї підлягає стягненню як за вимогу майнового характеру. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 761/11472/15-ц.

Враховуючи, що позивачем заявлено дві майнові вимоги, сума судового збору повинна складати 1280, 00 грн. (640,00 грн.+ 640,00 грн.), що відповідає мінімальній ставці судового збору за подачу фізичною особою позову майнового характеру у 2017 році.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 сплатив судовий збір в розмірі 2240, 00 грн., яку і стягнуто з відповідача.

Стягуючи судовий збір в цьому розмірі, суд першої інстанції не врахував вимоги закону та стягнув більшу ніж передбачено законом суму.

У зв`язку з чим рішення в цій частині підлягає зміні, а судовий збір зменшенню з 2240,00 грн. до 1280,00 грн., що не позбавляє ОСОБА_1 звернутися з заявою до суду першої інстанції про повернення зайво сплаченого судового збору.

Виходячи з того, що апеляційну скаргу в частині позовних вимог ОСОБА_1 залишено без задоволення, з Приватного акціонерного товариства «Валківське АТП 16341» в дохід держави за подачу апеляційної скарги підлягає доплата судового збору в розмірі 768, 00 грн. (1920,00 - 1152,00) з такого розрахунку 1280,00х150%:100% = 1920,00 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Валківське АТП 16341» - задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 січня 2019 року - змінити в частині стягнутого судового збору.

Розмір стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Валківське АТП 16341» на користь ОСОБА_1 судового збору зменшити з 2240,00 грн. до 1280,00 грн.

В іншій частині заочне рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Валківське АТП 16341» в дохід держави доплату судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 768,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови складено 20 червня 2019 року.