137/723/19

У Х В А Л А
18.06.2019р. смт. Літин
Суддя Літинського районного суду Вінницької області Желіховський В.М. розглянувши у місті Літині матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Вінницької обласної державної адміністрації, третя особа релігійна організація «Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви», про визнання недійсним рішення загальних зборів релігійної організації та визнання незаконними дій Вінницької обласної державної адміністрації щодо та зобов`язання вчинити дії,-
30.05.2019 року до Літинського районного суду надійшла вказана позовна заява.
Ухвалою від 31.05.2019 року зазначений позов було залишено без руху, а позивачу був наданий строк на усунення недоліків, оскільки наведені в ухвалі суду недоліки перешкоджали розгляду справи.
11.06.2019 р. на адресу суду було подано заяву, відповідно до якої позивач навів власні мотиви з яких вважає, що відсутні підстави для залишення позову без руху та повідомляє, що у випадку неусунення порушень, зокрема незаконної відмови в доступі до правосуддя з боку судді, позивач буде змушений звернутись з відповідною скаргою до Вищої ради правосуддя.
Однак станом на 18.06.2019 р. недоліки позовної заяви позивачем не усунуті зокрема.
В порушення вимог п. 5,6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позивачем при зверненні до суду не зазначено, чим відповідачі не визнають, оспорюють чи порушують права позивача.
Позивач зазначає, що внаслідок протиправних дій відповідачів релігійна організація не має можливості розпорядитись власним майно (а.с. 9, абзац 15).
Відповідно до змісту позовної заяви позивач ОСОБА_1 , являється настоятелем та очолює парафію (релігійну організацію) (а.с. 5 абз. 15). Відповідно до п. 2.23 статуту (ас. 6 абз. 17) настоятель, який призначається єпархіальним архіреєм для духовної опіки віруючих та керування причтом («ПРИмЧЕТ, ПРИЧТ» служителі культу при окремій православній церкві - Словник української мови: в 11 томах. Том 8, 1977. Стор. 97.) і парафією, очолює парафію.
Будь-які посилання те, що ОСОБА_1 наділений повноваженнями розпоряджатись майном релігійної організації чи представляти інтереси релігійної громади не зазначені. Відтак не зазначено чим ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Вінницька обласна державна адміністрація перешкоджають позивачу ОСОБА_1 , розпорядитись майном релігійної організації.
Щодо обов`язковості зазначення досудового врегулювання спору передбаченого п. 6 ч.1 ст. 175 ЦПК України, то позивач зазначає, що на нього протиправно покладено обов`язок , який не передбачений чинним законодавством і цим самим порушує його право доступу до правосуддя. Однак зі змісту п. 6 ч.1 ст. 175 ЦКП України, законодавець зазначає, що позовна заява повинна містити відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦПК України, сторони вживають заходів для досудового врегулювання суперечки за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.
Всупереч твердженню позивача, що ні з ухвали про залишення без руху, ні зі змісту ст. 175 ЦПК України не вбачається, що суд покладає обов`язок на позивача досудово врегулювати спір, тому таке твердження не відповідає дійсності та являється судженням позивача. У своїй заяві від 10.06.2019 р. позивачем наведено тільки оцінка змісту ухвали, проте відсутні будь-які категоричні ствердження які б підтверджували або спростовували заходи для досудового врегулювання спору як того вимагає п. 6 ч.1 ст. 175 ЦПК України (не зазначено чи звертався позивач до компетентних органів із відповідною заявою та яким чином вирішено його питання).
Щодо нечитабельних копій (зміст яких встановити частково неможливо) позивач зазначає, що оцінка доказів здійснюється під час судового розгляду і суд не має права на стадії відкриття провадження вдаватися до оцінки доказів. Суд погоджується що вказана обставина не є підставою, для залишення позовної заяви без руху, адже ця підстава не передбачена ст. 175 ЦПК України. Однак, неспроможність встановити зміст окремих додатків до позовної заяви, таких як протокол парафіяльних зборів (а.с. 24-25), список членів (а.с. 26), статут релігійної громади (а.с. 27-31) є порушенням принципу змагальності сторін передбаченого ст. 12 ЦПК України, котрою зазначено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Таким чином, суд не ставить за ціль дослідити докази до судового засідання, а намагається забезпечити право відповідачів на надання відзиву на позовну заяву, тобто на реалізацію ними своїх процесуальних прав.
Також не відповідають дійсності посилання позивача на ту обставину, що йому незаконно відмовлено в доступі до правосуддя. Суд звертає увагу, що порядок залишення позовної заяви без руху передбачений ст. 185 ЦПК України. У свою чергу порядок відмови у відкритті провадження передбачений ст. 186 ЦПК України. Будь які посилання в ухвалі Літинського районного суду Вінницької області від 31.05.2019 р. на положення ст. 186 ЦПК України, а також на те, що ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження у справі, відсутні.
Суд не ігнорує посилання на п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, одночасно беручи до уваги прецедентну практику Європейського суду з прав людини якою зазначається, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства`від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.
Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Варто зазначити, що гарантією закріпленою у п. 1 статті 6 Конвенції окрім «права на доступ до правосуддя» є також «незалежність та безсторонність судової влади». Тому застереження позивача про те, що у разі неусунення (як на думку ОСОБА_1 ) порушень, з боку судді, позивач буде змушений звернутись з відповідною скаргою до Вищої ради правосуддя. Відтак можлива скарга ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, є не що інше як намагання вплинути на суддю з метою прийняття необхідного позивачу рішення, що порушує незалежність та безсторонність судової влади.
Якщо позивач вважає, що наявне порушення при прийнятті рішення (ухвали) або неправильне застосування норм процесуального права, тому він не позбавлений права оскаржити його до Вінницького апеляційного суду.
Відповідно до ст.185 ч.3 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи вищевикладене, а також те, що недоліки визначені ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 31.05.2019 року позивачем станом на 18.06.2019 р. не усунуті, тому позовну заяву ОСОБА_1 слід вважати не поданою і повернути позивачеві.
Керуючись ст. 185, 258-260 ЦПК України, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Вінницької обласної державної адміністрації, третя особа релігійна організація «Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви», про визнання недійсним рішення загальних зборів релігійної організації та визнання незаконними дій Вінницької обласної державної адміністрації щодо та зобов`язання вчинити слід вважати не поданою і повернути позивачу.
Ухвала суду може бути оскаржена протягом 15 днів після проголошення.
Суддя:В. М. Желіховський