Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 607/14933/15-ц

провадження № 61-12472св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 16 травня 2017 року в складі колегії суддів: Шевчук Г. І., Ходоровського М. В., Міщія О. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову позивачка зазначила, що за час перебування у шлюбі з відповідачем за спільні кошти придбаний автомобіль марки «Daewoo Lanos TF696» 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого у реєстраційному посвідченні записаний ОСОБА_2 . Крім цього, під час перебування сторін у шлюбі на подарованій батьком відповідача земельній ділянці подружжям зведений житловий будинок, який ще не зданий в експлуатацію. Кошти на будівництво будинку витрачалися із спільного сімейного бюджету, нею було продане її власне нерухоме майно та отримані кошти від реалізації вкладені у його будівництво. Також, за час шлюбу ними придбані речі домашнього вжиту та побутова техніка для будинку.

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивачка просила визнати автомобіль марки «Daewoo Lanos TF696», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 спільним майном подружжя та виділити вказаний автомобіль у власність відповідача, стягнувши з нього на користь позивача Ѕ частини вартості цього автомобіля; визнати будівельні матеріали, обладнання, тощо, які були використані в процесі будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 спільною власністю подружжя та виділити позивачці у власність будівельні матеріали, які були використані при будівництві верхнього, цокольного поверхів та частини входу першого поверху відповідно до варіанту поділу, який зазначений у висновку будівельно-технічної експертизи; визнати речі, які винесені відповідачем без згоди позивачки з вказаного будинку, а саме: пральну машину автомат, топку чавунну, вхідні металеві двері спільним майном подружжя. Зазначені речі залишити у власності відповідача, стягнувши з нього на користь позивачки суму вартості Ѕ частини вказаних речей в розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. В порядку поділу майна стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі Ѕ частини вартості автомобіля марки «Daewoo Lanos TF696» в сумі 63 605,30 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 16 травня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спільного майна шляхом визнання будівельних матеріалів, які були використанні при будівництві будинку по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя та виділення у власність ОСОБА_1 будівельних матеріалів, які були використанні при будівництві верхнього, цокольного поверхів, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано будівельні матеріали, що використані для будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 як незавершеного будівництва спільним майном подружжя. Проведено реальний поділ незавершеного будівництвом будинку по АДРЕСА_1 відповідно до першого варіанту розподілу за висновком судової будівельно-технічної експертизи від 14 липня 2016 року. В решті рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У червні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 16 травня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що апеляційний суд не взяв до уваги, що житловий будинок АДРЕСА_1 споруджено самочинно на земельній ділянці, яка перебуває в особистій приватній власності відповідача на підставі договору дарування від 23 липня 2008 року. Враховуючи те, що будівництво житлового будинку не узаконено, будинок не прийнятий в експлуатацію, право власності на нього не зареєстроване в установленому законом порядку, то поділу можуть підлягати лише будівельні матеріали та обладнання, використані в процесі його будівництва. Ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки в уточненій позовній заяві позивач не заявляла позовних вимог щодо проведення поділу незавершеного будівництвом житлового будинку, а просила провести поділ будівельних матеріалів, використаних для будівництва вказаного будинку.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у зазначеній справі призначено повторний автоматизований розподіл.

03 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу Сердюку В. В.

Ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судові рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення апеляційного суду переглядається лише в частині вирішення позовних вимог про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання будівельних матеріалів, які використані при будівництві будинку по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя та виділення їх у власність ОСОБА_1 , оскільки в іншій частині рішення апеляційного не оскаржується.

Судом установлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 травня 1995 року по 15 вересня 2014 року.

Згідно з договором дарування земельної ділянки від 23 липня 2008 року ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 прийняв в дар належну ОСОБА_3 земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 0,099 га, що розташована на території села Біла Білецької сільської ради Тернопільського району.

На вказаній земельній ділянці сторони в період перебування в шлюбі побудували житловий будинок.

Тобто, сторони на праві спільної сумісної власності мають незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Згідно з технічним паспортом від 10 жовтня 2012 року, виготовленим Тернопільським РГ БТІ на житловий будинок АДРЕСА_1 , замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_1 , рік побудови житлового будинку вказаний 2009.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи Тернопільського відділення КНДІСЕ від 14 липня 2016 року встановлено, що ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом житлового будинку з мансардним поверхом та підвалом під частиною житлового будинку по АДРЕСА_1 становить 83%. Також експертом встановлена вартість будівельних матеріалів та виконаних робіт у незавершеному будівництвом житлового будинку, ринкова вартість житлового будинку з урахуванням вартості земельної ділянки і запропоновано експертом варіанти поділу житлового будинку в натурі відповідно до ідеальних часток співвласників із виконанням ремонтно-будівельних робіт.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норми статті 60 СК України передбачають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879, 881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком в юридичному розумінні, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржуване рішення в частині вирішення позовних вимог про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання будівельних матеріалів, які використані при будівництві будинку по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя та виділення їх у власність ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильних висновків, що заявляючи позовні вимоги про поділ будівельних матеріалів, використаних при будівництві спірного будинку, позивачка фактично вважала порушеним її право на частину спільно набутого майна подружжя (об`єкта незавершеного будівництва, збудованого за час шлюбу, але не прийнятого до експлуатації житлового будинку), яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу між ними. При цьому, апеляційним судом враховано, що спірний об`єкт незавершеного будівництва побудований подружжям за спільні кошти та є об`єктом їх спільної сумісної власності, будинок фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням та ступінь його будівельної готовності становить 83 %, при цьому в результаті неприйняття будинку в експлуатацію, позивачка позбавлена можливості реалізувати своє право на поділ зазначеного майна. Тому апеляційний суд, з урахуванням вказаних обставин справи, дійшов правильного висновку щодо проведення реального поділу будинку з урахуванням першого варіанту висновку будівельно-технічної експертизи.

Доводи касаційної скарги про те, що ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки в уточненій позовній заяві позивачка не заявляла позовних вимог щодо проведення поділу незавершеного будівництвом житлового будинку, а просила провести поділ будівельних матеріалів, використаних для будівництва вказаного будинку, не заслуговують на увагу, оскільки ухвалюючи оскаржуване рішення апеляційний суд навів відповідні підстави для прийняття саме такого рішення з урахуванням заявлених позивачкою позовних вимог, їх уточнення та інших обставин справі.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки вони по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська