Постанова

Іменем України

26 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 331/2631/18

провадження № 61-7398св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра».

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 20 березня 2019 рокуу складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Маловічко С. В., Дашковської А. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 р. ОСОБА_1 звернувся до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра», банк)з позовом про розірвання кредитного договору і визнання його припиненим та розірвання договору іпотеки.

Позов обґрунтований тим, що між ОСОБА_1 та банком укладено кредитний договір № 14/2006/0575Фжк від 14 листопада 2006 року, згідно умов якого банк надав позивачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 50000 доларів США, на придбання у власність нерухомого майна - квартири. Кредит був наданий строком на 144 місяця, з кінцевим строком повернення 13 листопада 2018 року. Для забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між сторонами 14 листопада 2006 року було укладено договір іпотеки № 14/2006/0575/Фжк, посвідчений 14 листопада 2006 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за реєстровим № 6636 Бургазли І. І., згідно якого позивач передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач вказував, що у пункті 4.4.1 кредитного договору передбачено, що позичальник має право достроково повністю або частково погасити кредит та нараховані проценти, попередивши письмово банк про свої наміри не пізніше, ніж як за п`ять робочих днів до дати погашення. 26 лютого 2010 року він звернувся до відповідача із заявою про намір достроково погасити кредит і достроково припинити дію кредитного договору, а також зарахувати кошти, які знаходились на його депозиті, в рахунок погашення боргу за кредитом. Однак банк не надав йому розрахунок залишкової суми кредиту за кредитним договором № 14/2006/0575Фжк від 14 листопада 2006 року, а тому, скориставшись правом на дострокове погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку із відмовою відповідача надати такий розрахунок він сплатив відповідачу частинами таку суму, яку вважав законною, дійсною, справедливою та доказаною первинними бухгалтерськими документами. Вказаний кредит ним було погашено у повному обсязі достроково, в тому числі за рахунок свого вкладу (депозиту) у розмірі 10736,00 Євро, розміщеному на вкладному рахунку № НОМЕР_1 , відкритому у відділенні ПАТ КБ «Надра» (договір строкового вкладу № 415415 від 12 травня 2008 року), що підтверджується платіжними документами.

ОСОБА_1 зазначав, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2013 року, справа № 334/353/13-ц, банку було відмовлено у повному обсязі у задоволенні позову про стягнення з нього заборгованості за вказаним кредитом, у зв`язку із не доведеністю банком наявності заборгованості (рішення набрало законної сили). А тому вважав, що згідно статей 598, 599 ЦК України зобов`язання за кредитним договором № 14/2006/0575Фжк припинилися, і відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека за договором іпотеки № 14/2006/0575/Фжк, також є припиненою.

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнення позовних вимог, просив:

визнати припиненим зобов`язання за кредитним договором № 14/2006/0575Фжк від 14 листопада 2006 року кладеного між ПАТ КБ «Надра та ОСОБА_1 ;

визнати припиненим договір іпотеки № № 14/2006/0575Фжк посвідчений 14 листопада 2006 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за реєстровим № 6636 Бургазли І. І.;

скасувати заборону відчуження нерухомого майна а саме квартири АДРЕСА_1 ;

вилучити з Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 ;

вилучити з Державного реєстру іпотек запис про іпотеку стосовно квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано припиненими зобов`язання за кредитним договором № 14/2006/0575Фжк від 14 листопада 2006 року, укладеним між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 .

Визнано припиненим договір іпотеки № 14/2006/0575/Фжк, посвідчений 14 листопада 2006 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за реєстровим № 6636 Бургазли І. І.

Скасовано заборону відчуження нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 .

Вилучено з Єдиного державного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна запис про заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 .

Вилучено з Державного реєстру іпотек запис про іпотеку стосовно квартири АДРЕСА_1

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 26 лютого 2010 року позивач звернувся до банку із письмовою заявою про намір достроково погасити кредит і достроково припинити дію кредитного договору, а також зарахувати кошти (депозит) у розмірі 10 736 євро, які знаходились на його вкладному рахунку № НОМЕР_1 , відкритому у відділенні ПАТ КБ «Надра» (договір строкового вкладу № 415415 від 12 травня 2008 року). Суд першої інстанції вважав, що з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 було достроково сплачено кредит, що підтверджується квитанціями. Ствердження відповідача про наявність непогашеної позивачем заборгованості за кредитним договором не знайшли своє відображення. Згідно наданого відповідачем розрахунку заборгованості станом на 14 листопада 2018 року позивач має заборгованість перед відповідачем за кредитним договором № 14/2006/0575Фжк від 14 листопада 2006 року в розмірі 13 075,88 доларів США. Однак, вказана сума заборгованості не підтверджена первинними документами. ПАТ «КБ «Надра» раніше звертався із позовною заявою до ОСОБА_1 у Ленінський районний суд м. Запоріжжя про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором № 14/2006/0575Фжк від 14 листопада 2006 року. Однак, рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2013 року, (яке набрало законної сили), справа № 334/353/13-ц, банку було відмовлено у повному обсязі про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за вказаним кредитом, у зв`язку із не доведеністю банком наявності заборгованості. Згідно статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Із квитанцій про здійснення платежів з погашення кредиту № 14/2006/0575Фжк від 14 листопада 2006 року, вбачається, що кредит було погашено достроково виконанням, проведеним належним чином. Оскільки основне зобов`язання по кредитному договору припинилось через повне погашення кредитних зобов`язань, то припиненим, в силу вимог статті 599 ЦК України та статті 17 Закону України «Про іпотеку», є і зобов`язання позивача, як іпотекодавця.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 20 березня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Надра» задоволено. Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2018 року скасовано, а позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2013 року в справі № 334/353/13-ц у задоволенні позову ПАТ КБ «Надра» про стягнення заборгованості відмовлено за недоведеністю суми боргу. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Надра» про визнання кредитного договору припиненим і таким, що втратив чинність, відмовлено. За висновками суду першої інстанції ОСОБА_1 також не надано належних і допустимих доказів на підтвердження повного виконання кредитного договору. У грудні 2015 ОСОБА_1 повторно звернувся до суду із позовом до ПАТ КБ «Надра» , в якому просив визнати виконаними зобов`язання за кредитним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, визнати припиненим договір іпотеки, скасувати заборону відчуження нерухомого майна та вилучити запис з відповідних державних реєстрів. Вимоги щодо визнання виконаними кредитних зобов`язань і припиненим договору іпотеки обґрунтовував тим, що 26 лютого 2010 року він повідомив банк про свій намір достроково погасити кредит шляхом зарахування на погашення кредиту коштів, що зберігаються на його депозитному рахунку. Вимоги про зустрічне зарахування банк виконав після його неодноразових звернень до правоохоронних органів. Отже, з урахуванням депозитних коштів на погашення кредиту ним було сплачено 54 000 доларів США. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2015 року в справі № 331/10027/14-ц, залишеним без змін ухвалами апеляційного суду Запорізької області від 23 грудня 2015 року і Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Судові рішення мотивовані тим, що боргові зобов`язання ОСОБА_1 повністю не виконані, сума, яку просив зарахувати ОСОБА_1 з депозитного рахунку, була недостатньою для погашення всіх платежів. Із доданих до позовної заяви копій квитанцій про сплату ОСОБА_1 щомісячних платежів на погашення кредиту вбачається, що останній платіж був внесений позичальником 15 червня 2011 року, що узгоджується із розрахунком заборгованості за кредитним договором, згідно якому останнє погашення кредиту відбулося 15 червня 2011 року. Станом на 13 листопада 2018 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 25 634,81 доларів США, в тому числі за тілом кредиту - 13 075,88 доларів США, за відсотками 8 407,97 доларів США, за комісією 4 150,96 доларів США, за пенею 2 149 041,98 грн. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що після 27 жовтня 2015 жодного платежу на погашення кредиту ОСОБА_1 не вносилося. Поза увагою суду залишилося те, що обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України). Оскільки судовими рішенням від 27 червня 2013 року і 27 жовтня 2015 року, що набрали законної сили, у справах, в яких брали участь ті самі особи по спорах щодо того ж само кредитного договору, встановлено неналежне виконання позичальником кредитного договору і наявність заборгованості як станом на червень 2013 року, так і на жовтень 2015 року, після 15 червня 2011 року жодного платежу на погашення кредиту не вносилося, висновки суду першої інстанції про відсутність заборгованості не ґрунтується на зібраних у справі доказах і суперечать фактичним обставинам справи і положенням частини четвертої статті 82 ЦПК України. З урахуванням того, що позичальником не виконані зобов`язання за кредитним договором, забезпеченим іпотекою, передбачених законом підстав для висновку про припинення іпотеки суд першої інстанції не мав.

Аргументи учасників справи

У квітні 2019 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржену постанову апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду.При цьому посилається на те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не застосував норми статей 263, 526, 1060, 1061, 1048, 1050, 1054 ЦК України проігнорував надані позивачем докази та не надав належної оцінки обставинам встановленим рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2013 року у справі № 334/353/13-ц чим допустив порушення вимог частини четвертої статі 82 ЦПК України. Вказує, що кожна вказана сума заборгованості мас бути підтверджена первинними документами. Відповідач проігнорував і порушив ці вимоги законів, як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді. Натомість ОСОБА_1 надав суду усі наявні платіжні документи (квитанції) по сплаті кредиту повністю. Звертає увагу, що апеляційний суд позбавив ОСОБА_1 можливості особисто захищати правову позицію у суді, оскільки апеляційна справа була розглянута за відсутністю ОСОБА_1 , незважаючи на заяву від 19 березня 2019 року із клопотанням відкласти та перенести розгляд справи у зв`язку із незадовільним станом здоров`я - значно підвищеним артеріальним тиском. Причиною відмови на моє клопотання апеляційний суд зазначив тривалий термін (рік) розгляду цієї судової справи.

У вересні 2019 року ОСОБА_1 подав заяву, в якій просив вимоги касаційної скарги задовольнити. Вказував, що сплинула позовна давність з моменту після винесення апеляційний судом рішення у справі № 334/353/13-ц.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Апеляційним судом встановлено, що 14 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір №14/2006/0575/Фжк, за умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 50 000 доларів США на придбання у власність нерухомого майна - квартири зі строком повергнення до 13 листопада 2018 року з виплатою 8,5% річних.

Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним сторони уклали іпотечний договір № 14/2006/0575/Фжк, за яким в іпотеку передану належну позичальнику квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку із порушенням позичальником умов кредитного договору, наявністю простроченої заборгованості у січні 2013 року банк на підставі частини другої статті 1050 ЦК України звернувся з позовом про дострокове стягнення кредитної заборгованості, розмір якої станом на 30 травня 2012 року становив 21 082,43 доларів США, що за курсом НБУ становило 168 501,32 грн. Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання кредитного договору припиненим і таким, що втратив чинність з 26 лютого 2010 року, коли він звернувся до банку із заявою про дострокове повернення кредиту.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2013 року в справі № 334/353/13-цу задоволенні позову ПАТ КБ «Надра» про стягнення заборгованості відмовлено за недоведеністю суми боргу. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Надра» про визнання кредитного договору припиненим і таким, що втратив чинність, відмовлено. У справі 334/353/13-цвстановлено, що ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів на підтвердження повного виконання кредитного договору.

У грудні 2015 ОСОБА_1 звернувся із позовом до ПАТ КБ «Надра» , в якому просив визнати виконаними зобов`язання за кредитним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, визнати припиненим договір іпотеки, скасувати заборону відчуження нерухомого майна, вилучити запис з відповідних державних реєстрів стягнути моральну шкоду. Вимоги щодо визнання виконаними кредитних зобов`язань і припиненим договору іпотеки обґрунтовував тим, що 26 лютого 2010 року він повідомив банк про свій намір достроково погасити кредит шляхом зарахування на погашення кредиту коштів, що зберігаються на його депозитному рахунку. Вимоги про зустрічне зарахування банк виконав після його неодноразових звернень до правоохоронних органів. Отже, з урахуванням депозитних коштів на погашення кредиту ним було сплачено 54 000 долари США.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2015 року по справі № 331/10027/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23 грудня 2015 року і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. У справі № 331/10027/14-ц встановлено, що боргові зобов`язання ОСОБА_1 повністю не виконані, а сума, яку просив зарахувати ОСОБА_1 з депозитного рахунку, була недостатньою для погашення всіх платежів.

Апеляційним судом встановлено що останній платіж ОСОБА_1 був внесений позичальником 15 червня 2011 року, що узгоджується із розрахунком заборгованості за кредитним договором, згідно якому останнє погашення кредиту відбулося 15 червня 2011 року. Станом на 13 листопада 2018 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 25 634,81 доларів США, в тому числі за тілом кредиту - 13 075,88 доларів США, за відсотками 8 407,97 доларів США, за комісією 4 150, 96 доларів США, за пенею 2 149 041,98 грн.

Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Апеляційним судом встановлено, що судовими рішенням, що набрали законної сили, у справах, в яких брали участь ті самі особи по спорах щодо того ж само кредитного договору, встановлено неналежне виконання позичальником кредитного договору і наявність заборгованості як станом на червень 2013 року, так і на жовтень 2015 року, після 15 червня 2011 року жодного платежу на погашення кредиту не вносилося.

За таких обставин, апеляційний суд обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції та відмовив у задоволенні позову.

Колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що апеляційний суд позбавив ОСОБА_1 можливості особисто захищати правову позицію у суді, оскільки апеляційна справа була розглянута за відсутністю ОСОБА_1 , незважаючи на заяву від 19 березня 2019 року із клопотанням відкласти та перенести розгляд справи у зв`язку із незадовільним станом здоров`я, з таких підстав.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Аналіз оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що апеляційний суд розглянув клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи та обґрунтовано відмовив в його задоволенні. При цьому апеляційний суд, зокрема, вказав, що в засідання апеляційного суду належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи ОСОБА_1 не з`явився, 19 березня 2019 року направив суду клопотання про відкладення розгляду справи, пославшись на те, що є особою з інвалідністю другої групи, хворіє на гіпертонію 2 ступеня, в нього підвищений артеріальний тиск. Представники позивача адвокати Іванова Н. О. і ОСОБА_2 причини неявки суду не повідомили. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. З огляду на принцип диспозитивності у цивільному судочинстві учасники справи розпоряджаються своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особистої участі у розгляді справи позивач ОСОБА_1 не приймав. Представництво його інтересів здійснювали адвокати Іванова Н.О. (а. с. 90) і ОСОБА_2 (а. с.113). У суді першої інстанції справа перебувала в провадженні понад шість місяців. В апеляційний суд справа зі скаргою ПАТ КБ «Надра» надійшла 08 січня 2019 року, апеляційне провадження відкрито 24 січня 2019 року після усунення відповідачем недоліків апеляційної скарги. 04 лютого 2019 року ОСОБА_1 заявлено відвід члену колегії судді Гончар М. С., а також заявлено клопотання про відкладення розгляд справи у зв`язку із зайнятістю його адвоката Железняка О. (а. с. 169). Доказів укладення договору про надання правової допомоги з адвокатом Железняком О. до клопотання не додано. 20 лютого 2019 в судове засідання ОСОБА_1 і його представники не з`явилися. У зв`язку із задоволенням заяви ОСОБА_1 про відвід судді і неявкою позивача і його представників у судове засідання слухання справи відкладено на 20 березня 2019 року. Оскільки апеляційне провадження у справі відкрито 24 січня 2019 року, апеляційна скарга не містить клопотання про дослідження нових доказів, сторони мали достатньо часу для надання суду всіх доказів, в справі є п`ять заяв позивача по суті справи, у тому числі і відзив на апеляційну скаргу, в яких детально викладена правова позиція позивача і його представників по суті справи, у суді першої інстанції ОСОБА_1 приймав участь через своїх представників, які причини повторної неявки до суду апеляційної інстанції не повідомили, позивач страждає на гіпертонію 2 ступеня, а тому підвищення у позивача артеріального тиску напередодні судового засідання не є винятковим випадком для продовження апеляційного строку розгляду справи понад 60 днів. Тому колегія суддів визнала, що неявка позивача і його представників не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції за наявними у справі доказами.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена з неправильним застосуванням норм матеріального права чи з порушенням норм процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржену постанову апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 20 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков