Єдиний унікальний номер 725/136/19
Номер провадження 2/725/23/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2019 року.Першотравневий районний суд м.Чернівці

в складі:

головуючої судді Вольської-Тонієвич О.В.
при секретарі Григорчук Д.В.
за участю:
позивача ОСОБА_1
представника позивача Дороган І.Г.,
представника відповідача Кушнірчук Н.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ), в інтересах якого на підставі договору діє ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕ-Борднетце-Україна» (місцезнаходження: вул.15 Квітня, 7 с.Байківці Тернопільського району Тернопільської області; поштова адреса: 46023 Тернопільська область м.Тернопіль, а/с 218) про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час їх затримки,-
ВСТАНОВИВ:

В січні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Першотравневого районного суду м.Чернівці із вказаним вище позовом до ТОВ «СЕ-Борднеце-Україна».

У позові посилався на те, що з 08 квітня 2013 року був прийнятий на посаду інженера-технолога підвідділу технології виробництва відділу планування ТОВ «СЕ-Борднеце-Україна».

24 березня 2016 року він був звільнений із займаної посади за угодою сторін на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України з виплатою компенсації за 10 календарних днів невикористаної відпустки за період з 08.04.2015 року по 25.03.2016 року.

Однак в день звільнення відповідачем не проведено повного розрахунку з виплати заробітної плати за невикористані дні відпустки.

Так, згідно наказу №437-К від 24.03.2016 року при звільненні йому (позивачу) підлягала виплаті компенсація за 10 календарних днів невикористаної відпустки за період роботи з 08.04.2015 року по 25.03.2016 року, хоча фактично було виплачено компенсацію лише за 6 календарних днів, хоча в наказ жодних змін не вносилось.

Крім цього, відповідно до розрахункових листів за січень-березень 2016 року, в січні 2016 року він отримував заробітну плату в сумі 5639 грн., в лютому 6493,97 грн., однак станом на день звільнення йому нарахована та виплачена заробітна плата в сумі 4407,15 грн., з яких 18.03.2016 року було виплачено 1504,33 грн, а 25.03.2016 року, тобто наступного дня після звільнення 1907, 45 грн., з яких 1382,34 грн. компенсація за шість календарних днів невикористаної відпустки, 525,11 грн. заробітна плата.

Втім, він не погоджується з такими виплатами, оскільки вважає, що в березні 2016 року при звільненні йому не було виплачено премію в сумі 500 грн., а також грошову компенсацію за 4 календарних дні щорічної основної відпустки.

Вказував, що в день звільнення він не працював, а тому, відповідач у відповідності до вимог ст.116 КЗпП України, зобов`язаний був провести з ним розрахунок у день звільнення, однак оскільки такого розрахунку здійснено не було, з ТОВ «СЕ-Борднеце-Україна» підлягає стягненню середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку.

Просив зобов`язати відповідача провести повний розрахунок при його звільненні: стягнути з ТОВ «СЕ-Борднеце-Україна» невиплачену премію в сумі 500 грн., грошову компенсацію за невикористані 4 дні щорічної оплачуваної відпустки в сумі 1209,74 грн., а також середній заробіток за весь час затримки в сумі 201 650 грн.

11 лютого 2019 року позивачем надано заяву про збільшення позовних вимог, де просив стягнути з відповідача на його користь премію в сумі 500 грн., грошову компенсацію за 4 дні невикористаної щорічної оплачуваної відпустки в сумі 1209,74 грн., а також середній заробіток за весь час затримки в сумі 219 099,18 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 3060 грн.

В судовому засіданні 10 червня 2019 року позивач ОСОБА_1 надав заяву про збільшення витрат на правничу допомогу в сумі 6000 грн.

11 лютого 2019 року від представника відповідача ТОВ «СЕ-Борднеце-Україна» надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач не погодився з позовними вимогами ОСОБА_1 , виходячи з наступного:

Так, позивача ОСОБА_1 , інженера-технолога підвідділу планування Чернівецького невідокремленого виробничого структурного підрозділу було звільнено з роботи 24.03.2015 року згідно ч.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін на підстави особистої заяви останнього, яку було подано ним на підприємство 24 березня 2016 року о 17:00 год., тобто за пів години до закінчення робочого дня.

Належним чином завірена трудова книжка була видана ОСОБА_1 24.03.2016 року, а всі належні до виплати платежі були перераховані на картку позивача 25.03.2016 року, так як звільнення відбулося в кінці робочого банківського дня.

У день подачі заяви про звільнення ОСОБА_1 перебував у простої відповідно до наказу №155аг від 16.03.2016 року та не працював, починаючи з 17.03.2016 року по 25.03.2016 року.

Поряд із цим, в березні 2016 року на підприємстві виплачувалася одноразова премія працівникам, у зв`язку із якісним виконанням трудових обов`язків та досягнутими показниками в роботі на підставі наказу №121 від 01.03.2016 року. Однак дія цього наказу не розповсюджувалася на працівників, які були звільнені в березні 2016 року, в тому числі й на позивача.

Крім того, не погодився відповідач й з позовною вимогою щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки, так як повний розрахунок з ОСОБА_1 відбувся наступного дня після його звільнення.

Що ж стосується виплати компенсації за 4 невикористаних дні щорічної відпустки, то зазначив, що при отриманні позовної заяви та підготовки відзиву на позов, було виявлено, що товариством вчасно в паперовому наказі про звільнення не виправлено помилку кількості днів невикористаної відпустки, належних позивачу при звільненні із помилкових 10 днів на правильних 6. Натомість, дані, внесені в програму 1С, були вірними та працівнику вірно нарахована сума, належна до виплати за 6 невикористаних днів щорічної оплачуваної відпустки та виплачено цю суму.

Таким чином, просив у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Дороган І.Г. підтримала позовні вимоги свого довірителя та просила їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 , який був допитаний у якості свідка, під час судового розгляду також повністю підтримав свої позовні вимоги. Підтвердив, що дійсно, у вказаний у позові період, працював на підприємстві ТОВ «СЕ-Борднеце-Україна» на посаді інженера-технолога підвідділу технології виробництва відділу планування. Разом з тим, через неприязні відносини, які склалися у нього з керівництвом підприємства, ним було прийняте рішення про звільнення з товариства за згодою сторін. В день звільнення він був присутній на роботі. Незважаючи на факт простою, продовжував працювати та виконувати поставлені перед ним завдання.

Не заперечував, що розрахунок з ним при звільненні був проведений наступного дня. Однак вважає, що відповідачем не виплачено йому компенсацію за чотири дні відпустки та одноразову премію в сумі 500 грн.

Просив позов задовольнити.

Представник відповідача Кушнірчук Н.М. під час розгляду справи позов не визнала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просила у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши письмові докази у їх сукупності, суд дійшов до переконливого висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав:

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 з 08 квітня 2013 року був прийнятий на посаду інженера-технолога підвідділу технології виробництва відділу планування ТОВ «СЕ-Борднеце-Україна» (а.с.12).

Наказом №437-К від 24.03.2016 року позивача звільнено з роботи згідно п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін на підставі особистої заяви ОСОБА_1 , яку ним було подано на підприємство 24.03.2016 року о 17:00 год. (а.с.10-11)

Належним чином завірена трудова книжка ОСОБА_1 була видана 24.03.2016 року.

Враховуючи те, що заява про звільнення ОСОБА_1 подана о 17:00 год. 24.03.2016 року, тобто в кінці робочого дня, усі належні до виплати грошові кошти при звільненні перераховані позивачу наступного дня 25.03.2016 року, що підтверджується платіжним дорученням №1 від 25.03.2016 року.

Відповідно до вимог ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Разом з тим, ОСОБА_1 вважав, що відповідачем ТОВ «СЕ Борднеце Україна» порушено вимоги трудового законодавства щодо виплати розрахунку при звільненні, у зв`язку із чим, звернувся із відповідною скаргою до Управління Держпраці.

За результатами звернення ОСОБА_1 складено Акт перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яким було встановлено порушення законодавства про працю при звільненні ОСОБА_1 , у тому числі й факт порушення усіх виплат, що належать до сплати працівнику у день його звільнення, так як остаточний розрахунок з останнім проведений не в день фактичного звільнення, а лише 25.06.2016 року (а.с.22-32).

За висновками Акту перевірки на підставі абз.6 ч.2 ст.256 КЗпП України управлінням Держпраці у Тернопільській області 06 липня 2016 року винесена постанова про накладення на ТОВ «СЕ Борднеце Україна» штрафу в сумі 1450 грн.

Втім, постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.07.2016 року, яка залишена без змін судами вищої інстанції, провадження в адміністративній справі відносно генерального директора ТОВ «СЕ Борднеце Україна» закрито, у зв`язку із відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КЗпП України (а.с.75-86).

При цьому судами встановлено, що у ТОВ «СЕ Борднеце Україна» були законні підстави для проведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку на наступний день після звільнення, так як заяву про звільнення останній подав о 17:00 год. 24.03.2016 року, тобто в кінці робочого дня. Вини ТОВ «СЕ Борднеце Україна», як роботодавця, у правовідносинах, що виникли судами не встановлено.

Поряд із цим судами встановлено, що згідно з наказом ТОВ «СЕ Борднеце Україна» від 16 березня 2016 року №155аг «Про встановлення факту простою» у зв`язку із зменшенням обсягу роботи, робочий час з 17 березня 2016 року по 25 березня 2016 року є цілозмінним простоєм зі сплатою 2/3 від тарифної ставки та збереження премії за присутність на роботі (а.с.69).

Актом від 17.03.2016 року працівниками підприємства зафіксовано ознайомлення ОСОБА_1 зі змістом наведеного вище наказу про оголошення простою та відмову позивача від підпису про ознайомлення з наказом.

Твердження позивача про те, що незважаючи на факт простою, він продовжував працювати та виконувати свої функціональні обов`язки, не підтвердилися у ході розгляду справи та повністю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Зокрема, згідно витягу із системи обліку робочого часу ТОВ «СЕ Борднеце Україна», який фіксує вхід та вихід працівників на територію підприємства, починаючи з 17 березня 2016 року, ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці (а.с.72).

Наведені обставини були також предметом дослідження судами у ході розгляду справи щодо скасування припису Управлння Держпраці в Тернопільській області за позовом ТОВ «СЕ Борднеце Україна».

Таким чином, посилання позивача ОСОБА_1 на те, що відповідачем ТОВ «СЕ Борднеце Україна» не виконано обов`язок щодо проведення з ним повного розрахунку у день звільнення, є безпідставним, адже правомірність дій відповідача встановлена судовими рішеннями, а тому, очевидно, не підлягає доказуванню на підставі вимог ч.4 ст.82 ЦПК України.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь невиплаченої премії за березень 2016 року, то суд вважає за необхідне зазначити наступне:

Статтею 15 Закону України Про оплату праці визначено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними ) угодами.
Чинне законодавство визначає премію як вид додаткової, понад основну, заробітної плати, яка виплачується за поліпшення основних показників колективної та індивідуальної праці працівників, а також кінцевих загальних результатів виробничої, підприємницької, торговельної або комерційної діяльності.
Всі питання щодо преміювання працівників підприємства, роботодавець вирішує самостійно, виходячи з показників роботи працівника, результатів його роботи, професійних успіхів тощо.
Згідно умов колективного договору, що діє на підприємстві ТОВ «СЕ Борднеце Україна», на підприємстві встановлюються такі види премій: премія за якість для продуктивного персоналу, премія за професійні успіхи для допоміжного персоналу, премії за професійні успіхи для офісного персоналу, премія за присутність для робітників та допоміжних працівників, тринадцята зарплата, премія за вислугу років.

Премія за професійні успіхи для офісного персоналу, до якого відносився й позивач, встановлюється згідно таблиці оцінювання професійних успіхів. Один раз у квартал керівник офісного персоналу або керівник відділу, після спільної розмови з працівником, вирішує яка премія буде у працівника (а.с.91-94).

Так, згідно наказу №121 від 01.03.2016 року на підприємстві ТОВ «СЕ Борднеце Україна» було встановлено виплату одноразової премії працівників в березні 2016 року у зв`язку з якісним виконанням трудових обов`язків та досягнутими показниками в роботі в сумі 500 грн. При цьому дія наказу не розповсюджувалася на працівників підприємства, які були звільнені в березні 2016 року (а.с.95).

Таким чином, оскільки позивач ОСОБА_1 звільнився з ТОВ «СЕ Борднеце Україна» в березні 2016 року, очевидно, що на нього не розповсюджувалася дія наказу про преміювання №121 від 01.03.2016 року, а тому, позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Безпідставною, на думку суду, є й позовна вимога ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача на його користь компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 08.04.2015 року по 24.03.2016 року, виходячи з наступного:

Згідно вимог ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
Судом встановлено, що за період роботи з 08.04.2015 року по 24.03.2016 року ОСОБА_1 належало 23 календарні дні щорічної відпустки. З них позивачем було використано 17 календарних дні.
Однак як пояснила представник відповідача в судовому засіданні, при розгляді позовної заяви було виявлено, що у паперовому примірнику наказу про звільнення ОСОБА_1 допущено помилку та зазначено про необхідність виплати компенсації за 10 календарних днів замість належних 6 днів. Однак дані, що вносилися в систему 1С були вірними та позивачу вірно виплачено компенсацію за 6 невикористаних днів щорічної відпустки та виплачено компенсацію в сумі 1382,34 грн.
Вказані обставини були підтверджені наданими письмовими доказами, які наявні в матеріалах справи (а.с.96-121).
Будь-яких доказів, які б спростовували наведені вище обставини або ж підтверджували факт невиплати позивачу компенсації за невикористані десять, а не шість календарних днів відпустки, ОСОБА_1 не надано.
Таким чином, враховуючи наведені вище письмові докази, зважаючи на фактичні обставини справи, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а тому й відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу.
Керуючись ст.ст. 47,74,75,83,116,117 КЗпП України, ст.ст. ст.ст. 2, 4, 5, 7, 12, 76, 89, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕ-Борднетце-Україна» про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час їх затримки відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 20 червня 2019 року.

Суддя Першотравневого
районного суду м.Чернівці О. В. Вольська-Тонієвич