Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 465/5074/16-ц

провадження № 61-15723св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Франківська районна адміністрація Львівської міської ради,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова у складі судді Ванівського Ю. М. від 24 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., Цяцяка Р. П., від 30 січня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 , про скасування розпорядження.

Позовна заява мотивована тим, що вона та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі до січня 2014 року, під час якого у них народився син

ОСОБА_3 Після розірвання шлюбу син залишився проживати з нею. 19 червня 2014 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Франківської районної адміністрації Львівської міської ради органом опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради прийнято рішення встановити ОСОБА_2 дні та години зустрічей з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: 1 і 3 субота, 2 і 4 неділя місяця з 10.00 до 14.00 та 1 і 3 середа місяця з 16.30 до 19.30. Вказане розпорядження вважає незаконним, оскільки органом опіки та піклування не дотримано порядок вирішення питання участі батьків у вихованні дитини, зокрема щодо з'ясування місця реєстрації та проживання батька дитини. Формальний підхід до розгляду справи, нез`ясованість ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини до кожного з них та інших обставин, що мають істотне значення, суперечить інтересам дитини та є підставами для скасування вказаного розпорядження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 24 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано підпункт 1 пункту 1 розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 23 червня 2014 року № 273 «Про встановлення ОСОБА_2 днів та годин зустрічей з сином ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 », а саме підпункт «1 і 3 субота, 2 і 4 неділя місяця з 10.00 до 14.00».

В решті позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 23 червня 2014 року № 273 не відповідає протоколу № 12 засідання комісії з питань захисту прав дитини Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 19 червня 2014 року, яким вирішено встановити ОСОБА_2 для побачення із сином 1 і 3 суботу, 2 і 4 неділю місяця з 10.00 до 14.00 лише до 01 вересня 2014 року. Вирішуючи позов в частині встановлення батьку зустрічей з сином у режимі 1 і 3 середи місяця з 16.30 до 19.30, суд виходив з того, що комісія з питань захисту прав дитини Франківської районної адміністрації Львівської міської ради врахувала законні права та інтереси дитини, обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні і його право на особисте спілкування з дитиною та не знайшов підстав для скасування розпорядження в цій частині.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2018 року залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 травня 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідач підставно прийняв до розгляду заяву ОСОБА_2 про визначення способу участі у вихованні малолітньої дитини, а неподанням останнім довідки з його місця реєстрації не може бути правовою підставою для відмови у прийнятті вказаної заяви, оскільки місце реєстрації підтверджено наданою ним копією паспорта. Рішення органу опіки і піклування щодо визначення режиму зустрічей батька із сином 1і 3 середи місяця з 16.30 до 19.30 відповідає інтересам дитини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та постанову апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення її позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 , подаючи заяву про визначення способу участі у вихованні малолітньої дитини, не додав до неї довідку з місця реєстрації (проживання), у зв'язку з чим відповідач не мав підстав для розгляду цієї заяви та ухвалення оскаржуваного рішення. Суд не надав оцінки тому факту, що місце фактичного проживання заявника - м . Львів не відповідає місцю його реєстрації - м. Дубно Рівненської області. Крім того, орган опіки та піклування всупереч положенням статті 158 Сімейного кодексу України (далі - СК України) не вивчив умови життя обох батьків, що є обов'язковою передумовою прийняття рішення щодо способів участі у вихованні дитини та спілкування з нею.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду, а ухвалою від 03 червня 2019 року - призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

ОСОБА_3 проживає разом з матір'ю ОСОБА_1 у м. Львові.

15 травня 2014 року до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради звернувся ОСОБА_2 із заявою про визначення способів його участі у вихованні малолітньої дитини. Вказані питання були винесені на засідання комісії з питань захисту прав дитини Франківської районної адміністрації Львівської міської ради 22 травня 2014 року, повторно 19 червня 2014 року.

19 червня 2014 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Франківської районної адміністрації Львівської міської ради органом опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради ухвалено рішення встановити ОСОБА_2 дні та години зустрічей з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: 1 і 3 субота, 2 і 4 неділя місяця з 10.00 до 14.00 до 01 вересня 2014 року та 1 і 3 середа місяця з 16.30 до 19.30.

23 червня 2014 року Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради прийнято розпорядження № 273 «Про встановлення ОСОБА_2 днів та годин зустрічей з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 », яким ОСОБА_2 встановлено дні та години зустрічей з сином ОСОБА_3 , а саме: 1 і 3 субота, 2 і 4 неділя місяця з 10.00 до 14.00; 1 і 3 середа місяця з 16.30 до 19.30. До 01 вересня 2014 року вказані зустрічі можуть відбуватися лише у присутності матері дитини. ОСОБА_1 не перешкоджати зустрічам та спілкуванню батька з дитиною.

Даних про звернення сторін до суду із позовом про визначення способу участі батьків у вихованні дитини матеріали справи не містять.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З огляду на вказані вимоги цивільного процесуального закону суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, у задоволенні яких судом було відмовлено.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам закону судові рішення першої та апеляційної інстанцій відповідають з таких підстав.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частин першої-третьої статті 19 СК України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви.

Згідно з положеннями статті 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

У справі, що переглядається, мати дитини оскаржує розпорядження органу опіки та піклування, яким визначено графік побачень батька з його сином, з тих підстав, що відповідач, визначаючи спосіб участі батька у вихованні малолітньої дитини, не з'ясував умови та місце проживання батька, чим порушив права дитини.

Предметом касаційного перегляду є законність судових рішень в частині відмови у скасуванні розпорядження органу опіки та піклування, яким батьку встановлені зустрічі з сином : 1 і 3 середи місяця з 16.30 до 19.30.

Отже, оскаржуваною частиною розпорядження не було встановлення місце побачення дитини та батька за місцем проживання останнього. При цьому місце проживання дитини з матір'ю у м. Львові сторонами не оспорювалось.

Встановлений графік такого побачення передбачає дві зустрічі на місяць тривалістю три години кожна. Жодних доказів того, що такий графік суперечить інтересам дитини не надано, тому доводи позивача про те, що орган опіки та піклування, розглядаючи заяву ОСОБА_2 , порушив права дитини - необґрунтовані.

Разом із тим обґрунтованими є висновки суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_2 , подаючи спірну заяву, належним чином підтвердив своє місце реєстрації наданою копією паспорта, у зв'язку із чим доводи позивача про наявність підстав у органу опіки та піклування щодо відмови у розгляді вказаної заяви є необґрунтованими та не можуть бути узяті до уваги.

При цьому реєстрація місця проживання ОСОБА_2 у м. Дубно Рівненської області не перешкоджає його зверненню до органу опіки та піклування за місцем реєстрації дитини для вирішення способів участі батька у вихованні сина, а за наявності спору між батьками з приводу такого способу чи незгоди з рішенням органу опіки та піклування, мати дитини не позбавлена права звернутись до суду із відповідним позовом.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання протиправним та скасування розпорядження органу опіки та піклування, яким встановлено батьку дитини зустрічі з сином - 1 і 3 середи місяця з 16.30 до 19.30, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про те, що приймаючи оскаржуване розпорядження у цій частині, комісія з питань захисту прав дитини Франківської районної адміністрації Львівської міської ради врахувала законні права та інтереси дитини, обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні і його право на особисте спілкування з дитиною, а протилежного позивач в порядку статті 60 ЦПК України 2004 року не довела.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» та у рішенні Європейського суду з прав людини від 16 липня 2015 року № 10383/09, § 100 «Мамчур проти України», Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович