Справа № 127/5608/19
Провадження № 2/127/789/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

06.06.2019 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Короля О.П.,

секретаря Крижанівського В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно з підстав, передбачених ст. 344 ЦК України. Свій позов мотивував тим, що в 2006 році між ним та відповідачем було укладено усну домовленість про можливий продаж у майбутньому його квартири, що розташована в АДРЕСА_1 . Зі слів відповідача він виїхав за кордон на постійне місце проживання в селище Айхал Республіка Саха (Якутія). На сьогоднішній день відповідач більше десяти років не проживає у своїй квартирі, а постійно мешкає за кордоном. В 2006 році позивач останній раз зустрічався з відповідачем. Будь-якого зв`язку із ним у нього немає. Позивач намагався знайти власника квартири через мережу Інтернет, в тому числі різні соціальні мережі, однак все було безрезультатно. З дозволу відповідача він зареєструвався у його квартирі і почав в ній постійно проживати. Позивач не сплачував відповідачу орендної плати, тому що між ними не було угоди про оренду, також будь-якої іншої угоди. З дозволу відповідача позивач мав право безперешкодно і вільно проживати в квартирі без будь-яких обмежень. За власною ініціативою позивач взяв на себе обов`язок сплачувати комунальні платежі. Одночасно з цим він утримує квартиру в придатному для проживання стані. Здійснив ремонт в квартирі, постійно проводить поточні ремонти з утримання квартири в належному та придатному для проживання стані. Фактично позивач володіє квартирою відповідача з моменту його вселення до неї. Такі обставини і стали підставою для звернення до суду.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просили позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином відповідно до положень ч. 11 ст. 128 ЦПК України.

Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, показання свідків, дослідивши письмові докази в справі, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про задоволення позову.

Квартира АДРЕСА_2 ) належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 11.03.1992 р., посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Гречко Ж.Б. за реєстраційним номером 4/307, зареєстрованого в Вінницькому бюро технічної інвентаризації 04.04.1992 р. (реєстраційний номер 696 в книзі 28).

Відповідно до довідки управляючої компанії «Господар Люкс» позивач ОСОБА_1 безперервно проживає у квартирі по АДРЕСА_1 , починаючи з 2006 року.

Згідно з актом, підписаним сусідами, відповідач ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з лютого 1992 року.

В 2006 році між сторонами досягнуто усну домовленість про продаж квартири, що розташована в АДРЕСА_1 .

Відповідач виїхав на постійне місце проживання в селище Айхал Республіка Саха (Якутія) в 1992 р. З того часу відповідач не проживає у своїй квартирі, а постійно мешкає в Республіці Саха, в Україну не приїздить.

Про його намір провести відчуження квартири підтверджено і довіреністю від 14.10.1992 р., якою він уповноважує матір ОСОБА_3 провести обмін квартири на іншу в м. Вінниці на її розсуд.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 дали показання про те, що відповідач ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_3 не проживає з 1992 року. Починаючи з 2006 року і до нині разом із своєю сім`єю в цій квартирі проживає позивач ОСОБА_1 , одночасно з цим він утримує квартиру в придатному для проживання стані, здійснював ремонт, постійно проводить поточні ремонти з утримання квартири в належному та придатному для проживання стані.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У розумінні цієї статті володілець має бути визнаний таким, що добросовісно заволодів нерухомим майном, якщо не буде доведено, що він, набуваючи майно у володіння, знав або повинен був знати про незаконність такого набуття, зокрема про те, що особа, у якої він придбав майно, не мала права його відчужувати, тобто якщо не спростовується факт його добросовісності як обов`язкової умови володіння з метою набуття права власності.

Положеннями ч. 4 ст. 344 ЦК України визначено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно із ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні, вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга ст. 344 ЦК України).

Згідно з п. 11 Постанови, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року.

Згідно з п. 12 Постанови, ураховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК України до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК України.

Відповідно до п. 13 Постанови, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

З огляду на вказані обставини, а саме факт добросовісного і відкритого користування ОСОБА_1 нерухомим майном за адресою: АДРЕСА_1 , а також на те, що визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси осіб, судом встановлено наявність підстав для визнання права власності за набувальною давністю за ОСОБА_1 на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Позивач просить судові витрати в справі залишити за ним.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 16, 328, 344, 387, 391, 397 ЦК України, ст. ст. 4, 76-81, 89, 141, 263-265, 280-283 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Позивач може оскаржити заочне рішення суду в загальному порядку.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повне судове рішення складено 11.06.2019 р.

Суддя