ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/7579/18 Номер провадження 22-ц/814/378/19Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А. М. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Панченка О.О., Триголова В.М.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

учасники справи:

представник позивачів - адвокат Бова Є.Ю.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Бови Євгена Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 листопада 2018 рокуухвалене суддею Чувановою А.М., повний текст рішення складено - 16 листопада 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Дочірнього підприємства "Електромотор-побут" Приватного акціонерного товариства "Електромотор" про визнання права власності на кімнату в гуртожитку за набувальною давністю; третя особа: Регіональне відділення фонду державного майна України по Полтавській області,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до ДП «Електромотор-побут» ПАТ «Електромотор» про визнання права власності на кімнату в гуртожитку за набувальною давністю; третя особа: Регіональне відділення фонду державного майна України по Полтавській області, в якому просили визнати право спільної сумісної власності на кімнату (житлову секцію) під номером 823 в гуртожитку за адресою : АДРЕСА_3 , яка складається з коридору (1) площею 7,9 кв.м., ванної кімнати (2) площею 3,8 кв.м., кімнати (3) площею 12,0 кв.м., кімнати (4) площею 11,4 кв.м., - загальною площею 35,1 кв.м. за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - за набувальною давністю.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 28.12.1988 року проживає в гуртожитку в АДРЕСА_4 , згідно розпорядження № 21 від 28.12.1988 року, виданого Державним підприємством Полтавський електромеханічний завод «Електромотор». Дана кімната була надана позивачу у зв`язку з прийняттям його на посаду оператором станку, як молодого спеціаліста, до Державного підприємства Полтавський електромеханічний завод «Електромотор». 24.06.1989 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_5 , тобто, з моменту винесення розпорядження про вселення в гуртожиток з 1988 року і до 1998 року (до моменту передачі гуртожитку в управління ДП «Електромотор -побут») родина позивачів законно перебувала у вказаній кімнаті. 11.05.1994 року Фондом державного майна України засновано підприємство ВАТ «Електромотор». Планом приватизації підприємства визначено порядок передачі об`єктів соціально-культурного та побутового значення з балансу державного підприємства на баланс органів місцевого самоврядування,але з невідомих причин вказаний гуртожиток був переданий у 1998 році ДП «Електромотор-побут» ВАТ «Електромотор», тобто, у порушення вимог чинного законодавства щодо приватизації майна гуртожиток не був переданий належним чином до комунальної власності міста Полтави. Фактично до цього часу, з 1998 року, вони втратили можливість отримання виділених їм кімнат у власність, адже не відбулося передачі гуртожитку із державної у комунальну власність м. Полтави. У листопаді 2014 року гуртожитку було надано статус гуртожитку сімейного типу та проведено його нову технічну інвентаризацію, за якою кімната позивача № 824 та кімната дружини позивача№ 823 об`єднані в одне спільне приміщення (житлова секція) під № 823 , складається з коридору (1) площею 7,9 кв.м., ванної кімнати (2) площею 3,8 кв.м., кімнати (3) площею 12,0 кв.м., кімнати (4) площею 11,4 кв.м. Питання визначення статусу власника гуртожитку з метою застосування мешканцями гуртожитку процедур приватизації або викупу кімнат у власність так і не відбулось. Фактично з 1998 року і по сьогодні (20 років поспіль) позивачі не змогли отримати документів, які б підтверджували їх законне право користування кімнатами у гуртожитку. Оскільки приватизувати кімнату вони не можуть, так як гуртожиток не переданий до комунальної власності міста, вони змушені звернутися до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю оскільки тривало, добросовісно, безперервно та відкрито володіють майном, як своїм власним, тому просили суд задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 13 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Дочірнього підприємства "Електромотор-побут" Приватного акціонерного товариства "Електромотор" про визнання права власності на кімнату в гуртожитку за набувальною давністю; третя особа: Регіональне відділення фонду державного майна України по Полтавській області - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачі з часу вселення були обізнані, що гуртожиток перебуває у державній власності, їм відомо про власника кімнати у гуртожитку, що підтверджується наданим ними же витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, вони користуються кімнатами в гуртожитку на підставі відповідного правого акту, тобто володіють майном за волею власників, знають хто є власником цієї кімнати, тому відсутні передбачені законом підстави для визнання за позивачами в судовому порядку права власності на зазначену кімнату на підставі ст. 344 ЦК України. Позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при заволодінні чужим майном вони не знали і не могли знати про відсутність у них підстав для набуття права власності на спірну кімнату, тому, суд прийшов до висновку, що при заволодінні нерухомим майном по АДРЕСА_3 , кімнатою (житловою секцією) під номером 823 позивачам було достеменно відомо, що у них відсутні правові підстави для набуття права власності на цю житлову секцію, оскільки наявний власник цього майна.

В апеляційній скарзі адвокат Бова Є.Ю., який діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що позивачі з часу вселення були обізнані, що гуртожиток перебуває у державній власності, а тому безтитульність володіння не доведено, спростовується тим, що позивачами дану інформацію, в тому числі і копію витягу з єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, на який посилається суд, було отримано лише у 2018 році, коли позивач ОСОБА_1 отримав лист від 14.09.2018 року № 282, в якому зазначена така інформація та додані підтверджуючі документи. Також зазначає, що із пояснень третьої сторони по справі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області вбачається, що власник майна втратив інтерес до нього, обгрунтовує можливість визнати за позивачем права власності за набувальною давністю та тим, що проти задоволення позову не заперечує.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 04 лютого 2019 року провадження у справі за апеляційною скаргою адвоката Бови Євгена Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Дочірнього підприємства "Електромотор-побут" Приватного акціонерного товариства "Електромотор" про визнання права власності на кімнату в гуртожитку за набувальною давністю, третя особа: Регіональне відділення фонду державного майна України по Полтавській області - зупинено до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду у касаційному порядку справи №910/17274/17.

Постановою Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/17274/17 від 14 травня 2019 року касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Укрінком» залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 17 вересня 2018 року та рішення Господарського суду міста Києва від 11 травня 2018 року у справі № 910/17274/18 - без змін.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 03 червня 2019 року апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою адвоката Бови Євгена Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Дочірнього підприємства "Електромотор-побут" Приватного акціонерного товариства "Електромотор" про визнання права власності на кімнату в гуртожитку за набувальною давністю, третя особа: Регіональне відділення фонду державного майна України по Полтавській області - поновлено.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на підставі розпоряджень №21 від 28.12.1988 року та №5 від 16.12.1987 року вселені у гуртожиток в АДРЕСА_4 та № 823 (а.с. 19,20).

На час вселення позивачі працювали на посадах оператора станку та електромонтера Полтавського електромеханічного заводу «Електромотор».

Згідно довідки ДП «Електромотор-побут» ПАТ «Електромотор» від 14.09.2018 року за вих. № 282 вбачається, що:

ордер чи його дублікат видати позивачу не представляється можливим, у зв`язку із незбереженням в архівах книг обліку таких ордерів, у зв`язку із реорганізацією підприємства;

будівля гуртожитку була побудована згідно рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради від 14.02.1973 року №98, яким було надано дозвіл ДП електромеханічному заводу «Електромотор» на будівництво 9 поверхового гуртожитку на 537 місць з блоком обслуговування по АДРЕСА_3 ;

ДП Полтавський механічний завод «Електромотор» було перетворено у ВАТ відповідно до Закону України «Про приватизацію державних підприємств», згідно наказу Фонду державного майна №30-АТ від 11.05.1994 року та перейменовано в ПАТ «Електромотор» на виконання вимог ЗУ «Про акціонерні товариства» та згідно протоколу зборів акціонерів ПАТ «Електромотор» № 34 від 28.11.2017 року, останнє перейменовано в ПАТ «Електромотор»;

01.11.1998 року ВАТ «Електромотор» передав на баланс ДП «Електромотор-побут» ВАТ «Електромотор» гуртожиток по АДРЕСА_3 Полтава, що підтверджується відповідним актом;

згідно наказу ВАТ «Електромотор» від 04.11.1998 року №64 було створено орган по приватизації житлового фонду на ДП «Електромотор-побут», однак за відсутності на той час визначеної законодавством процедури приватизації кімнат у гуртожитку, даним органом приватизації не було здійснено жодної дії щодо приватизації кімнат в гуртожитку, приватизаційні документи мешканцям не видавалися;

згідно витягу з Єдиного реєстру обєктів державної власності щодо державного майна (13.06.2014 р. № 13/373) будівля гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 відноситься до державної власності. Правоустановчі документи на будівлю гуртожитку знаходяться у Регіональному відділенні фонду державного майна України по Полтавській області;

рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 03.11.2014 року №154 надано дозвіл на зміну статусу гуртожитку по АДРЕСА_3 на гуртожиток для проживання сімей (сімейного типу);

згідно договору про делегування функцій власника гуртожитку державної форми власності від 04.05.2016 року, уповноваженій особі ДП «Електромотор-побут» власником було делеговано повноваження по управлінню будівлею гуртожитку.

Також повідомлено, що видати приватизаційний документ на займану кімнату ДП «Електромотор-побут» ПрАТ «Електромотор» не має можливості, приватизувати кімнату можна лише в порядку, передбаченому Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (а.с. 22).

Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 03.11.2014 року № 54 надано дозвіл на зміну статусу гуртожитку по АДРЕСА_3 на гуртожиток для проживання сімей (сімейного типу) (а.с. 23).

Згідно договору про делегування функцій (повноважень) власника гуртожитку державної форми власності від 04.05.2016 року, власником (Регіональним відділенням Фонду державного майна України) було делеговано повноваження по управлінню будівлею гуртожитку уповноваженій особі ДП «Електромотор-побут» (а.с. 24).

Відповідно витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна наданого до листа ФДМУ від 13.06.2014 р. № 13/373, гуртожиток за адресою: АДРЕСА_3 відноситься до державної форми власності (а.с. 25).

З довідки № 282 ДП «Електромотор - побут» ПрАТ «Електромотор`від 14.09.2018 року вбачається, що видати ордер чи його дублікат, який був підставою для вселення ОСОБА_1 в кімнату № 823 в гуртожитку не має можливості у зв`язку з тим, що ордер видано Полтавський електромеханічним заводом «Електромотор», а книги обліку ордерів у зв`язку з реорганізацією підприємства за зазначений період у правонаступника ПрАТ «Електромотор» в архівах не збереглися (а.с. 22).

З довідки № 282 ДП «Електромотор - побут» ПрАТ «Електромотор`від 14.09.2018 року вбачається також, що згідно наказу ВАТ «Електромотор» від 04.11.1998 р. № 64 було створено орган по приватизації житлового фонду ДП «Електромотор-побут», однак за відсутності на той час визначеної законодавством процедури приватизації кімнат в гуртожитку, даним органом приватизації не було здійснено жодних дій щодо приватизації кімнат в гуртожитку, приватизаційні документи мешканцям не видавались. Згідно витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна будівля гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 , відноситься до державної власності. Згідно договору про делегування функцій (повноважень) власника гуртожитку державної форми власності від 04.05.2016 р. уповноваженій особі ДП «Електромотор-побут» власником було делеговано повноваження по управлінню будівлею гуртожитку (а.с. 14).

Таким чином, фактично з 01.11.1998 р. новим балансоутримувачем жодних договорів найму (користування) з мешканцями гуртожитку не укладались.

Наказом регіонального відділення №568 від 09 липня 2013 року та рішенням сорок третьої сесії Полтавської міської ради від 22 липня 2014 року прийнято рішення про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста в особі Полтавської міської ради за адресою: АДРЕСА_3 ,58.

На даний час акт приймання-передачі гуртожитку не підписаний, тобто гуртожиток до комунальної власності не прийнятий.

Вищевказаними доказами встановлено, що позивачі проживають та відкрито користуються кімнатою у гуртожитку, яка немає власника, з 1985 року, але отримати її у власність на підставі ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» не має можливості, оскільки будинок немає власника, належного балансоутримувача та не переданий до комунальної власності міста.

Спірна кімната немає власника, не є службовим житловим приміщенням, а отже позивач має право на отримання вказаної кімнати у власність, однак у спосіб, передбачений ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» не може цього зробити з вищенаведених підстав.

Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 за №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено що: відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю необхідно враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором.

Позивач жодних договорів з приводу зайняття спірної кімнати не укладав з ДП «Електромотор-побут» ПАТ «Електромотор».

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

У постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291 гс18) Великої Палати Верховного Суду зазначено, п.43) правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація); п.46) аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього; п.56) Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Позивачі не надали належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що позов підлягає задоволенню за правилами набувальної давності не заслуговують на увагу, оскільки спірне житло є кімнатами у гуртожитку, їх приватизація законодавчо визначена і не може бути підмінена іншими підставами.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що третя особа у справі не заперечує проти позову, оскільки це не є підставою для задоволення позову та впливає на законність судового рішення

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 368, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Бови Євгена Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 червня 2019 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. О. Панченко В. М. Триголов