Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 1199/7250/17

провадження № 61-6225св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Курило В. П. (суддя-доповідач),

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

заявник - Громадська організація «Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація» в інтересах члена організації ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башілов Валентин Олександрович,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 27 червня 2018 року у складі судді Скрипник О. Г. та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 18 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В.,

Варенко О. П., Свистунової О. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У травні 2018 року громадська організація «Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація» (далі - ГО «ДНПГО») в інтересах члена організації ОСОБА_1 звернулась до суду із скаргою на дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башілова В. О., в якій просила:

- визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башілова В. О., на виконання до якого надійшов виконавчий лист, виданий Амур-Нижньодніпровським районним судом міста Дніпропетровська 12 квітня 2018 року по цивільній справі

№ 199/7250/17-ц (2/199/2932/17) щодо порушення строків вчинення процесуальної дії, який встановлений частиною четвертою статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»;

- визнати неправомірною бездіяльність відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо недотримання законодавчих строків направлення на адресу ОСОБА_1 повідомлення № 12185-33-18/20.1 датованого «05 травня

2018 року»;

- визнати неправомірним рішення старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башілова В. О., на виконання до якого надійшов виконавчий лист виданий Амур-Нижньодніпровським районним судом міста Дніпропетровська 12 квітня 2018 року по цивільній справі

№ 199/7250/17-ц (2/199/2932/17) щодо письмового повідомлення

ОСОБА_1 про повернення виконавчого документу стягуючу без прийняття до виконання № 12185-33-18/20.1 від 05 травня 2018 року;

- зобов`язати старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башілова В. О. негайно прийняти до виконання виконавчий лист, виданий Амур-Нижньодніпровським районним судом міста Дніпропетровська 12 квітня 2018 року по цивільній справі № 199/7250/17-ц (2/199/2932/17) та у триденний строк з моменту отримання даної ухвали направити стягнуті кошти у готівковій формі через відділення «Укрпошти»

№ 82, за місцем проживання ОСОБА_1 ;

- витрати по перерахуванню коштів на користь ОСОБА_1 у готівковій формі покласти на боржника - Державну казначейську службу України;

- зобов`язати старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башілова В. О. упродовж п`яти днів з дня отримання копії ухвали повідомити суд і повідомити ОСОБА_1 про виконання ухвали рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення;

- стягнути з відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язаних з явкою до суду у порядку статті 138 ЦПК України, за правилами згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590, як компенсацію за відрив від звичайних занять у зв`язку з явкою до суду.

Скарга мотивована тим, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 22 листопада 2017 року з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 стягнуто моральну шкоду в розмірі

5 000,00 грн.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 квітня

2018 року залишено без змін рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 22 листопада 2017 року.

12 квітня 2018 року Амур-Нижньодніпровським районним судом міста Дніпропетровська видано виконавчий лист про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.

14 квітня 2018 року ОСОБА_1 направив до відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виконавчий лист по справі № 199/7250/17-ц про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн, який був отриманий виконавчою службою 17 квітня 2018 року та розподілений на старшого державного виконавця Башілова В. О.

Повідомленням про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання від 05 травня 2018 року старший державний виконавець

Башілов В. О. повернув виконавчий лист без виконання з посиланням на визначені законом обставини, що виключають здійснення виконавчого провадження органами державної виконавчої служби, згідно пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Старшим державним виконавцем порушений строк вчинення виконавчих дій і прийняття процесуальних рішень, оскільки старшим виконавцем виконавчий лист був отриманий 17 квітня 2018 року, а повідомлення про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання було винесено лише 05 травня 2018 року, тобто після спливу трьох робочих дів, що передбачено частиною четвертою статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Заявник не погоджується з прийнятим рішенням державного виконавця про повернення виконавчого документу, оскільки відповідно до статті 6 Закону України «Про виконавче провадження», рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 27 червня 2018 року, з урахуванням ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська

від 05 березня 2019 року про виправлення описки, скаргу задоволено частково.

Визнано неправомірним рішення старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башілова В. О., до якого на виконання надійшов виконавчий лист Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 12 квітня 2018 року у цивільній справі

№ 199/7250/17, (2/199/2932/17) щодо письмового повідомлення

від 05 травня 2018 року № 12185-33-18/20.1 ОСОБА_1 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Зобов`язано старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башілова В. О., вчинити дії, пов`язані з виконанням виконавчого листа Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 12 квітня 2018 року у цивільній справі № 199/7250/17, (2/199/2932/17) та направити стягнуті кошти у готівковій формі через відділення «Укрпошти» № 82, за місцем проживання ОСОБА_1

Стягнуто з відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 компенсацію за відрив від звичайних занять у розмірі 224,10 грн.

Судові витрати віднесено на рахунок держави.

В решті скаргу залишено без задоволення.

Задовольняючи частково скаргу, суд першої інстанції виходив із того, що повернення виконавчого документа з наведених вище підстав порушує право ОСОБА_1 , як стягувача, на задоволення його вимог, пов`язаних з виконанням виконавчого листа. Рішення державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання є помилковим. Бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України фактично призводять до тривалого невиконання судового рішення, що порушує передбачений статтею 18 ЦПК України принцип обов`язковості судових рішень та права ОСОБА_1 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишено без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 27 червня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

20 березня 2019 року Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалуАмур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 27 червня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого

2019 рокута увалити нове рішення, яким у задоволенні скарги відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська.

Зупинено виконання ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 27 червня 2018 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2019 рокудо закінчення касаційного провадження.

02 травня 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

06 травня 2019 року матеріали цивільної справи передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 16 травня 2019 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимоги щодо законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень передбачені у статті 263 ЦПК України, за якою судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за результатами чого зробив такі висновки.

Оцінка аргументів учасників справи й висновків суду апеляційної інстанції:

Кожен має право на свободу об`єднання з іншими особами (пункт 1 статті 11 Конвенції).

Громадяни України мають право на свободу об`єднання у політичні партії та громадські організації для здійснення і захисту своїх прав і свобод та задоволення політичних, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів, за винятком обмежень, встановлених законом в інтересах національної безпеки та громадського порядку, охорони здоров`я населення або захисту прав і свобод інших людей (частина перша статті 36 Конституції України).

Громадське об`єднання - це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів (частина перша статті 1 Закону України «Про громадські об`єднання»).

Громадське об`єднання за організаційно-правовою формою утворюється як громадська організація або громадська спілка. Громадська організація - це громадське об`єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи (частини друга та третя статті 1 вказаного Закону).

Громадське об`єднання може здійснювати діяльність зі статусом юридичної особи або без такого статусу (частина п`ята статті 1 Закону України «Про громадські об`єднання»).

Відповідно до пунктів 3 і 7 Рекомендації CM/Rec (2007) 14 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо створення та діяльності неурядових організацій від 10 жовтня 2007 року (далі - Рекомендація) неурядові організації можуть бути як неформальними об`єднаннями або організаціями, так і об`єднаннями або організаціями, що мають статус юридичної особи. Неурядові організації, які мають статус юридичних осіб, повинні мати ту ж правоздатність, якою зазвичай користуються інші юридичні особи, і на них повинні поширюватися ті ж зобов`язання та санкції, що накладаються адміністративним, цивільним і кримінальним законодавством, які, зазвичай, застосовуються до таких юридичних осіб.

З огляду на вказане правоздатність неурядових організацій, які не мають статусу юридичної особи, може мати визначенні національним законодавством особливості, обмеження порівняно з неурядовими організаціями, які мають статус юридичної особи.

Неурядові організації повинні мати можливість вільно здійснювати свої цілі за умови, що і цілі, і засоби їх досягнення, відповідають вимогам демократичного суспільства (пункт 11 Рекомендації).

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55 Конституції України). Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Права громадської організації на звернення до суду в інтересах своїх членів чи інших осіб Закон «Про громадські об`єднання» не деталізує. Відтак, такі права реалізуються відповідно до положень інших законів.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у Законі України «Про виконавче провадження» органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до останнього, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 вказаного Закону).

За загальним правилом примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених зазначеним Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Однак, виконання судових рішень може здійснюватися органами та установами, які не є органами примусового виконання (стаття 6 цього ж Закону).

Так, рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (частина друга статті 6 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»).

Учасниками виконавчого провадження є, зокрема, сторони та представники сторін (частина перша статті 14 Закону України «Про виконавче провадження»).

Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення (частини перша і друга статті 15 вказаного Закону).

Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника (частина перша статті 58 ЦПК України).

Сторони можуть реалізувати свої права і обов`язки у виконавчому провадженні самостійно або через представників. Особиста участь фізичної особи у виконавчому провадженні не позбавляє її права мати представника, крім випадку, коли боржник згідно з рішенням зобов`язаний вчинити певні дії особисто (частина перша статті 16 Закону України «Про виконавче провадження»).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами(частина перша статті 44 ЦПК України).

ГО «ДНПГО»у цій справі діє в інтересах ОСОБА_1 Стосовно самопредставництва, то ГО «ДНПГО» не є особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи (стаття 56 ЦПК України). Щодо можливості сторони брати участь у судовому процесі через представника, то виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена (частини четверта та п`ята статті 1312 Конституції України).

Згідно з частинами першою та другою статті 60 ЦПК України можливість бути представником у суді мають адвокат або законний представник (стаття 59 ЦПК України); під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього кодексу.

Отже, з метою забезпечення інтересів правосуддя, виконання завдання цивільного судочинства ЦПК України не передбачає права громадської організації без статусу юридичної особи бути представником у суді, оскільки таке право належить лише адвокатові, законному представникові, а у спорах, що виникають з трудових відносин, та у малозначних спорах - фізичній особі, яка досягла вісімнадцяти років і має цивільну процесуальну дієздатність. Ці вимоги законодавства щодо представництва у цивільному процесі є чіткими та передбачуваними для позивача і ГО «ДНПГО».

У разі відсутності спеціальних приписів щодо вирішення певних питань, які виникають при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність під час виконання судового рішення для розгляду таких скарг мають застосовуватися приписи ЦПК України, якими врегульовані аналогічні питання, зокрема, щодо учасників цивільного процесу, їхніх прав і обов`язків (статті 42-47, 55-64), судових викликів і повідомлень (статті 128-131), заходів процесуального примусу глава 9 розділу ІІІ), відкриття провадження у справі (глава 2 розділу ІІІ), розгляду справи по суті (глава 6 розділу ІІІ), апеляційного та касаційного оскарження судових рішень (глави 1, 2 розділу V).

Позовна заява повертається, якщо її подала особа, яка не має процесуальної дієздатності, вона не підписана, її підписала особа, яка не має права її підписувати, або особа, посадове становище якої не вказано (пункт 1 частини четвертої статті 185 ЦПК України). Такий процесуальний наслідок суд застосовує до відкриття провадження у справі.

Суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо його подала особа, яка не має цивільної процесуальної дієздатності; якщо від імені заінтересованої особи його подала особа, яка не має повноважень на ведення справи (пункти 1 і 2 частини першої статті 257 ЦПК України). Такий процесуальний наслідок суд застосовує, якщо про вказані обставини стало відомо після відкриття провадження у справі.

Суди у цій справі не виконали зазначені вимоги процесуального закону щодо ГО «ДНПГО», яка не може бути представником позивача у суді, зокрема і на стадії судового контролю за виконанням судових рішень (близьких за змістом висновків щодо ГО «ДНПГО» дійшов Вищий адміністративний суд України в ухвалах від 27 жовтня 2015 року у справі № К/800/9342/15, від 30 березня 2017 року у справі № К/800/3976/15, від 31 березня 2017 року у справі № К/800/9869/17, від 12 травня 2017 року у справі № К/800/15749/17, від 31 травня 2017 року у справі № К/800/17993/17, від 15 серпня 2017 року у справі № К/800/27723/17 та у справі № К/800/27919/17, від 7 вересня 2017 року у справі № К/800/29382/17, від 7 вересня 2017 року у справі № К/800/29105/17, від 23 жовтня 2017 року у справі № К/800/34089/17).

Аналогічного за змістом висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року, за наслідками розгляду справи

№ 199/1478/17, (касаційне провадження № 14-52цс19), за скаргою

ГО «ДНПГО», яка не має статусу юридичної особи та подала скаргу в інтересах її члена - ОСОБА_1, на бездіяльність Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області з виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - Прокуратура Дніпропетровської області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданих незаконною бездіяльністю посадової особи органу прокуратури.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині.

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього кодексу.

Згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позов подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності, позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

З огляду на встановлені вище істотні порушення норм процесуального права Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що ухвалуАмур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 27 червня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року слід скасувати, а скаргу ГО «ДНПГО» залишити без розгляду.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини третьої статті 257 ЦПК України в ухвалі про залишення позову без розгляду можуть бути вирішені питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з державного бюджету.

У разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача (частина п`ята статті 142 ЦПК України).

Колегія суддів звертає увагу, що у випадку, встановленому частиною п`ятою статті 142 ЦПК України, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про залишення позову без розгляду, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього кодексу (частина шоста статті 142 ЦПК України).

Керуючись пунктами 1 та 2 частини першої статті 257, статтею 400, пунктом 5 частини першої статті 409, частиною першою статті 414, статтями 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 27 червня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 18 лютого 2019 року скасувати.

Скаргу громадської організації «Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація» в інтересах члена організації ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башілова Валентина Олександровича, про визнання неправомірною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії, - залишити без розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. П. Курило
Судді: С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун