КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/7474/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва, постановлену під головуванням судді Шевченко Т.М. 26 лютого 2019 року,

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Голосіївський районний відділ Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_2 , Приватне підприємство "САНКОН" про скасування тимчасового обмеження боржнику у праві виїзду за межі України,-

встановила:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, у якій просив скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, встановлене йому ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22 квітня 2011 року у справі №6-135/11 за поданням Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві.

Заяву обґрунтовує тим, що ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 22 квітня 2011 року постановлена у зв`язку із забезпеченням виконання заочного рішення цього ж суду від 06 вересня 2010 року про стягнення з ПрП "САНКОН", керівником якого він був на той час, на користь ОСОБА_2 грошових коштів.

Зазначає, що згідно із нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 21 квітня 2011 року він відчужив належну йому у цьому підприємстві частку у статутному капіталі, а рішенням №1-04/11 власника цього підприємства від 21 квітня 2011 року його звільнено з посади директора з 21 квітня 2011 року.

Посилаючись на викладені обставини зазначає, що на нього не можуть розповсюджуватися обмеження під час виконання рішення суду, боржником за яким є юридична особа.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погодившись з постановленою ухвалою, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати та постановити нову про направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу обґрунтовує доводами, із якими звернувся до суду наголошуючи на тому, що на теперішній час він не є керівником юридичної особи-боржника, а відтак відсутні підстави обмежувати його у праві виїзду за кордон.

Вказує, що підстави оскаржувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 22 квітня 2011 року відсутні, при цьому законом забезпечено можливість скасування вжитих цією ухвалою заходів.

В судовому засіданні скаржник доводи апеляційної скарги підтримав.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ст.372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення скаржника, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та ( або) відзиві на неї.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 має звернутися із апеляційною скаргою на ухвалу про встановлення заборони у праві виїзду за кордон, а не із заявою про скасування обмежень.

З матеріалів справи убачається, що заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 06 вересня 2010 року задоволено позов ОСОБА_2 до ПрП "САНКОН", вирішено розірвати договір будівельного підряду №116036/08 від 27 лютого 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ПрП "САНКОН" 24 червня 2010 року, стягнути з ПрП "САНКОН" на користь ОСОБА_2 444527,25 грн. заборгованості, 1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат на ІТЗ.

01 жовтня 2010 року на виконання рішення суду видано виконавчий лист.

Постановою державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві від 07 жовтня 2010 року відкрито виконавче провадження ВП №21839 з виконання виконавчого листа.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22 квітня 2011 року, на підставі подання державного виконавця, встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України керівнику ПрП "САНКОН" ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, пов`язаних з виконанням рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 вересня 2010 року у цій справі.

Відповідно до ст.3771 ЦПК України, в редакції, що діяла на момент постановлення ухвали, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Відповідно до 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно ст.6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі "Гочев проти Болгарії" Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення європейського Суду за справою "Рінер проти Болгарії", §124 і згадуване вище рішення Європейського Суду "Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии", §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою "Сіссаніс проти Румунії"), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою " Ле Конт , Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії" (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60)...".

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Відповідно до ч.5 ст.441 ЦПК України, в редакції на час розгляду заяви про скасування обмежень, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Частина 3 ст.3 ЦПК України у його поточній редакції, вказує на те, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Таким чином, суд мав керуватися цитованою вище ч.5 ст.441 ЦПК України.

З матеріалів справи убачається наступне.

21 квітня 2011 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець) укладено Договір купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі, відповідно до умов якого покупець зобов`язався передати частку у статутному капіталі ПрП "САНКОН".

Згідно із цим договором часка ОСОБА_1 становила 100%.

Згідно даних виписки з ЄДРЮОФОП від 16 травня 2011 року керівником ПрП "САНКОН" є ОСОБА_5 .

Рішенням №1-04/11 власника ПрП "САНКОН" від 21 квітня 2011 року ОСОБА_1 звільнено з посади директора з 21 квітня 2011 року.

Відомості ЄДРЮОФОПГФ, вільний доступ до яких впроваджено через веб-сайт https://usr.minjust.gov.ua/ua/homeпідтверджують, що на теперішній час ОСОБА_1 не є керівником юридичної особи.

Закон України "Про виконавче провадження" закріплює, що тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон може бути застосовано до керівника боржника-юридичної особи.

Не дивлячись на те, що юридична особа є самостійним учасником відносин, але саме керівник є тією особою, яка спрямовує і координує діяльність цієї юридичної особи.

Проте з матеріалів справи убачається, що вжиті заході обмеження застосовано до особи, яка на теперішній час не є керівником боржника-юридичної особи, відтак такий обмежувальний захід підлягає скасуванню, оскільки за встановлених обставин обмеження права особи залишати країну не може уважатися виправданим.

Оскільки ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, така ухвала підлягає скасуванню із постановленням нової ухвали про задоволення заяви.

З огляду на те, що ухвала суду першої інстанції не відносить до категорії ухвал, що перешкоджають подальшому провадженню у справі, підстави для направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду відсутні. Відтак апеляційна скарга задовольняється частково.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390, 441, 446 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, встановлене ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22 квітня 2011 року у справі №6-135/11 за поданням Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 червня 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова