Дата документу 18.06.2019 Справа № 330/2642/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 330/2642/17 Головуючий у 1 інстанції Куценко О.О.
Провадження №22ц/807/1534/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Бєлки В.Ю.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою скаргу Заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Державної архітектурно-будівельної інспекції України на заочне рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 19 лютого 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна та визнання права особистої власності на спільне сумісне майно подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначав, що ним за власні кошти було збудовано об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 , який складається із будівлі А-2 загальною площею 79,1 кв.м., будівлі Б-1 загальною площею 23,1 кв.м., будівлі В-1 загальною площею 23,6 кв.м., убиральні - душу Г, огорожі № 1, ями вигрібної № 2, розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0736 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1

Зазначене будівництво будувалось на земельній ділянці в АДРЕСА_1 загальною площею 0,0736 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 , яка надана позивачеві у суборенду, відповідно до договору суборенди №621 від 22.07.2009 року.

Вказані будівлі були збудовані ним за час перебування в шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 , але за власні кошти, які належали особисто йому, отже не є спільною сумісною власністю та просив, визнати за ним право особистої приватної власності на вказане нерухоме майно.

Заочним рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 19 лютого 2018 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право особистої власності на об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 , який складається із будівлі А-2 загальною площею 79,1 кв.м., будівлі Б-1 загальною площею 23,1 кв.м., будівлі В-1 загальною площею 23,6 кв.м., убиральні - душу Г, огорожі № 1, ями вигрібної № 2, розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0736 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Заступник прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Державної архітектурно-будівельної інспекції України подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, та ухвалити нове, яким у позові відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що в порушення ст.ст. 182, 328 ЦК України, ст.ст. 10, 57, 60, 179, 212-214 ЦПК України позивачем не доведено обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, а саме факт наявності у подружжя у спільній сумісній власності нерухомого майна, усупереч ст. 372 ЦК України здійснено поділ об`єктів нерухомого майна, право власності на яке не виникло. Реєстрація права власності на спірні об`єкти нерухомості, розташовані на земельній ділянці за адресою: по АДРЕСА_1 відсутня. Також судом першої інстанції, всупереч вимогам ст. ст. 88, 90 Водного кодексу України, ст. 62 Земельного кодексу України, визнано право власності на об`єкти нерухомості, розташовані у межах пляжної зони прибережної захисної смуги на відстані 47,93 м від урізу Азовського моря (відповідно до проектної документації із землеустрою), де заборонено будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача,пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За вимогами ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги,якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення ,або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 4 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що заявлені вимоги є законні та обґрунтовані, а отже підлягають задоволенню.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 23 квітня 2010 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану ГУЮ в Запорізької області, був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 30).

На підставі договору оренди землі від 28.11.2006 року, Кирилівська селищна рада Якимівського району передала у строкове платне користування ПП ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0736 га, кадастровий номер НОМЕР_1 для розміщення пункту базування маломірних та інших плавзасобів і облаштування пляжного устаткування (а.с. 68-79).

Пунктом 35 вказаного договору встановлено, що Орендар має право зводити житлові, виробничі та інші будівлі та споруди за погодженням з Орендодавцем.

Додатковим договором від 26.02.2008 року до договору оренди землі, сторони узгодили внести зміни, зокрема щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки, та розміру орендної плати (а.с. 80-81).

З договору суборенди землі від 22.07.2009 року вбачається, що ПП ОСОБА_4 передала , а ОСОБА_1 прийняв у строкове платне користування земельну ділянку площею 0,0736 га, кадастровий номер НОМЕР_1 для розміщення пункту базування маломірних та інших плавзасобів і облаштування пляжного устаткування (а.с. 23-24).

Пунктом 3 договору суборенди встановлено, що на земельній ділянці немає об`єктів нерухомого майна, а також інших об`єктів інфраструктури.

На зазначеній ділянці позивачем було побудоване нерухоме майно по АДРЕСА_1 , яке складається із будівлі А-2 загальною площею 79,1 кв.м., будівлі Б-1 загальною площею 23,1 кв.м., будівлі В-1 загальною площею 23,6 кв.м., убиральні - душу Г, огорожі № 1, ями вигрібної № 2 (а.с. 6-22).

Листом Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області повідомлено, що згода на будівництво об`єктів нерухомого майна на земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_1 не надавалась (а.с. 90).

За приписами статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Всупереч вищенаведеному, суд першої інстанції не звернув увагу, що вказане нерухоме майно не проходило державну реєстрацію.

Згідно з інформації Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області від 20.12.2018 року, згідно з даними Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, по об`єкту будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , замовним - ОСОБА_1 , зареєстровано лише декларацію про готовність об`єкта до експлуатації самочинного збудованого об`єкта, на яке право власності визнано за рішенням суду (а.с. 82-89).

Отже, матеріалами справи підтверджується, що об`єкти нерухомості: будівля А-2 загальною площею 79,1 кв.м., будівля Б-1 загальною площею 23,1 кв.м., будівля В-1 загальною площею 23,6 кв.м., убиральні - душу Г, огорожі № 1, ями вигрібної № 2, на які заочним рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 19 лютого 2018 року визнано право особистої приватної власності, є самочинно збудованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не набув права власності на спірне нерухоме майно у встановленому законодавством порядку, тому зазначене майно не може буди поділене в розумінні ст. 372 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст.ст. 263-264 ЦПК України у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, не в повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для справи, дійшов передчасного висновку про можливість визнання права особистої приватної власності на спірне майно.

Крім того, згідно до вимог ст. 60 Земельного кодексу України межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації.

У відповідності до вимог ст.ст. 88, 90 Водного кодексу України у межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона,ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води.

У межах пляжної зони прибережних захисних смуг забороняється будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних.

Тобто судом при прийняті рішення не враховано знаходження об`єктів нерухомості на земельній ділянці, яка розташована у пляжній зоні на відстані 55,99-63,66 м від урізу Азовського моря.

Приймаючи до уваги те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом грубо порушені вимоги процесуального закону та неправильно застосовані норми матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в позові.

Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги на користь прокуратури Запорізької області в сумі 960 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И ЛА :

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Державної архітектурно-будівельної інспекції України - задовольнити .

Заочне рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 19 лютого 2018 року по цій справі - скасувати, прийняти нову постанову за якою:

«У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна та визнання права особистої власності на спільне сумісне майно подружжя - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Запорізької області (, адреса: вул. Матросова, 29А, м. Запоріжжя, 69057, розрахунковий рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в Державній казначейській службі України, м. Київ МФО 820172, отримувач: прокуратура Запорізької області, ) судовий збір у розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят) гривень.»

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 24 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: