КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/8225/2019
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києвавід 18 лютого 2019 року, ухвалене в м. Київ в складі судді Фролової І.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору відчуження автомобілю недійсним,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання договору відчуження автомобілю недійсним, посилаючись на те, що перебував у шлюбі із ОСОБА_4 з 17 листопада 1995 року до 13 грудня 2012 року, а потім з 07 грудня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року, за час шлюбу у них народилося троє дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

08 травня 2012 року під час перебування в шлюбі, для потреб сім?ї вони придбали у кредит автомобіль Сhevrolet Lacetti д.н.з. НОМЕР_1 , зареєструвавши його на ОСОБА_4 , кредит за автомобіль в розмірі 112860 грн. було остаточно сплачено у 2015 році за рахунок спільних коштів сім?ї. У березні 2017 року він випадково дізнався від дружини, що належний їм автомобіль 26 грудня 2016 року нею було знято з обліку та переоформлено на ОСОБА_3 . Вважає, що укладений його дружиною правочин щодо відчуження автомобіля укладено без його згоди як співвласника автомобіля і суперечить його інтересам, а також суперечить інтересам неповнолітніх дітей, які проживають з ним.

Остаточно збільшивши позовні вимоги в січні 2019 року, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля від 22 листопада 2016 року, укладений в Територіальному сервісному центрі № 8041 МВС України в м. Києві між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 із застосуванням ч. 1 ст. 216 ЦК України, визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_10 легковий автомобіль Сhevrolet Lacetti д.н.з. НОМЕР_1 , відступити від рівності часток подружжя та визнати за ним право власності на 2/3 частки автомобіля та стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію вартості 2/3 автомобіля у розмірі 75240 грн., покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києвавід 18 лютого 2019 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд вирішив питання тільки по одній вимозі, заявленій позивачем, і не прийняв відповідного рішення по іншим вимогам щодо визнання автомобіля спільною сумісною власністю, відступлення від рівності часток подружжя та стягнення грошової компенсації із відповідача, а також про стягнення судових витрат.

Вказував, що суд припустився помилки, стверджуючи, що шлюбні відносини між колишнім подружжям фактично були припинені у лютому 2011 року, посилаючись на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2012 року про розірвання шлюбу. В дійсності в тексті рішення було вказано, що сторони фактично припинили шлюбні відносини 21 серпня 2012 року, тобто на час придбання спірного автомобілю, а саме 08 травня 2012 року, вони знаходились у шлюбі.

Звертав увагу суду на необхідність саме відповідача доказувати режим окремого проживання, передбаченого ст. 119 СК України, і спростовувати презумпцію спільного майна подружжя.

Суд припустився помилки, стверджуючи, що ОСОБА_11 працювала і отримувала стабільний дохід на час придбання нею автомобілю і подальшого погашення кредитного боргу до 16 червня 2015 року. Відповідно до записів трудової книжки на час придбання спірного автомобілю, відповідач не працювала, а працевлаштувалася лише 08 січня 2013 року по 30 вересня 2013 року. Довідка № 54 від 27 серпня 2018 року, на яку посилається суд, не підтверджується записом в трудовій книжці відповідача про те, що вона нібито працювала в ТОВ «Теспро» в період часу з 07 травня 2012 року по 13 червня 2012 року.

Суд також припустився помилки, стверджуючи, що ОСОБА_1 не приймав участі погашенні кредиту з 08 травня 2012 року по 16 червня 2015 року (дата погашення кредиту) у зв`язку з тим, що надав до суду довідку від 13 вересня 2018 року про безробіття. На період придбання спірного автомобіля позивач працював на посаді менеджера в різних підприємствах, отримуючи відповідну заробітну плату. З квітня 2014 року по березень 2015 року включно відповідач знаходилась разом із ним на його утриманні в Федеративній республіці Бразилія. Грошові кошти на погашення кредиту у період часу з квітня 2014 року по березень 2015 року ОСОБА_1 надсилав з Бразилії в Україну на платіжну картку їх спільному знайомому ОСОБА_12 , який у відсутність позивача і відповідача наглядав за житловим будинком і сплачував в касу банку поточні платежі по кредиту. Про дані обставини ОСОБА_12 був допитаний як свідок і позивач надав суду копій платіжних квитанцій про перерахування йому грошових коштів для сплати кредиту.

29 травня 2019 року від представника відповідача ОСОБА_10 - ОСОБА_13 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, направлений засобами поштового зв`язку 24 травня 2019 року, за змістом якого суд дійшов обґрунтованих висновків та повністю врахував обставини, що мали значення для справи, а також правильно застосував норми матеріального та процесуального права, рішення суду є законним і обґрунтованим. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_14 уклали шлюб 17 листопада 1995 року, в подальшому розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2012 року по справі № 610/26012/2012. Даним рішенням встановлено, що фактично сторони припинили шлюбно-сімейні відносини 21 серпня 2012 року (а. с. 5 - 6 т. 1).

Повторно шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано 07 грудня 2013 року та розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року (а. с. 7 - 8 т. 1).

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є батьками трьох дітей: ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 14 - 16 т. 1).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 грудня 2018 року у справі № 761/3468/18 із ОСОБА_18 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку (а. с. 14 - 17 т. 2).

Згідно довідки Садівничого кооперативу «Берізка» від 10 січня 2018 року ОСОБА_15 , ОСОБА_17 та ОСОБА_17 дійсно проживають постійно разом з батьком у його будинку за адресою АДРЕСА_1 , починаючи з 2005 року (а. с. 11 т. 2).

29 квітня 2012 року ОСОБА_4 уклала із ТОВ «Автоцентр на Кільцевій» договір купівлі-продажу автомобіля із використанням банківського кредиту № 214212-Y02210, за умовами якого продавець продає, а покупець приймає у власність та оплачує автомобіль, кількість, асортимент та вартість якого наведені у додатку № 1, який додається та є невід`ємною частиною цього договору. На дату підписання договору повна ціна автомобіля становить 118800 грн. Згідно п. 1.2.1 договору, покупець здійснює розрахунок за цим договором в наступному порядку та в такі строки: аванс 5940,00 грн. - в день укладення цього договору, 112860 грн. - не пізніше п`яти робочих днів з останнього дня дії рахунка-фактури для оплати кредиту. Згідно п. 3 договору право власності на автомобіль переходить від продавця до покупця з моменту державної реєстрації автомобіля в уповноважених державних органах та оформлення свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль (а. с. 173 - 177 т. 1).

08 травня 2012 року ОСОБА_4 уклала з ПАТ «Альфа-Банк» кредитний договір № 700010282, згідно якого банком надано кредит в сумі 112860 грн. для оплати (часткової оплати) вартості транспортного засобу Сhevrolet Lacetti д.н.з. НОМЕР_1 в сумі 112860 грн. за договором купівлі-продажу транспортного засобу № 214212-Y02210 від 29 квітня 2012 року, що укладений між позичальником та ТОВ «Автоцентрнакільцевій» шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок продавця. Платежі з повернення кредиту та сплати процентів за його користування здійснюються щомісячно рівними частинами не пізніше 08 числа кожного місяця в сумі, що відповідно до графіку платежів становить 3328,06 грн. (а. с. 18 - 21 т. 1).

Згідно довідки ТОВ «Теспро» від 27 серпня 2018 року № 54, ОСОБА_4 дійсно працювала в товаристві на посаді супервайзера з 07 травня 2012 року по 13 червня 2012 року (а. с. 90 т. 1).

На а. с. 144 - 152 т. 1 знаходиться трудова книжка ОСОБА_1 , згідно якої позивач працював з 15 листопада 1993 року по 31 березня 1994 року, по 18 вересня 1995 року, з 01 січня 1996 року по 25 травня 2000 року, по 27 червня 2001 року, з 02 липня 2001 року по 19 листопада 2007 року, з 24 грудня 2007 року по 07 квітня 2008 року, з 20 вересня 2010 року, 21 серпня 2012 року прийнятий на посаду менеджера із зовнішньоекономічної діяльності дирекції закордонних представництв комерційного департаменту у ТОВ «Юрія-Фарм» із подальшими переведеннями, звільнений 25 травня 2018 року за згодою сторін.

На а. с. 26 - 28 т. 2 наявна довіреність ТОВ «Юрія-Фарм» на ім?я ОСОБА_1. про виконання обов`язків директора представництва товариства у Федеративній Республіці Бразилія, видана 15 липня 2014 року, із терміном дії по 15 липня 2017 року.

Згідно довідки Ірпінського МЦЗ Державного центру зайнятості, ОСОБА_1 перебуває на обліку як безробітний з 03 вересня 2018 року (а. с. 110 т. 1).

В матеріалах справи на а. с. 91 - 92 т. 1 міститься трудова книжка ОСОБА_4 , згідно якого остання працювала: з 03 вересня 2007 року по 19 листопада 2007 року, з 02 лютого 2009 року по 31 грудня 2010 року, з 08 січня 2013 року по 30 вересня 2013 року.

На а. с. 94 - 109 т. 1 знаходиться виписка по особовому рахунку ОСОБА_4 у ПАТ «КБ «Хрещатик», на якому зокрема відображено отримання доходу за договорами та від підприємницької діяльності, починаючи з січня 2011 року, по серпень 2012 року.

Згідно довідки ПАТ «Альфа-Банк» від 16 червня 2015 року позичальник ОСОБА_4 заборгованості по кредитному договору № 700010282 від 08 травня 2012 року, отриманому в ПАТ «Альфа-Банк», не має, кредитний договір закрито (а. с. 17 т. 1).

Також згідно розрахунку заборгованості за кредитом на а. с. 111 т. 1, платежі за кредитним договором, укладеним ОСОБА_4 із ПАТ «Альфа-Банк», сплачувалися в строк, а з урахуванням розміру цих платежів кредит погашено достроково.

Позивачем надано дублікати квитанцій про переказ на карту ПриватБанку на ім?я ОСОБА_20 грошових коштів: від 09 серпня 2014 року в сумі 3100 грн., від 30 серпня 2014 року в сумі 4500 грн., від 22 вересня 2014 року в сумі 3500 грн., від 09 листопада 2014 року в сумі 3000 грн., від 19 жовтня 2014 року в сумі 3000 грн., від 17 листопада 2014 року в сумі 3000 грн., від 27 грудня 2014 року в сумі 3000 грн., від 11 лютого 2015 року в сумі 6400 грн., від 28 січня 2015 року в сумі 6500 грн., від 02 березня 2015 року в сумі 6500 грн., від 31 березня 2015 року в сумі 3000 грн., від 29 березня 2015 року в сумі 6500 грн. (а. с. 199 - 210 т. 1).

На а. с. 212 - 214 т. 1 міститься паспорт громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , в якому наявні відмітки Федеративної Республіки Бразилія про перетин кордону: 14 вересня 2013 року, 18 вересня 2013 року, 26 січня 2014 року, 31 січня 2014 року, 15 березня 2014 року, 13 квітня 2014 року, 12 червня 2014 року, 01 серпня 2014 року, 02 лютого 2015 року, 06 лютого 2015 року, 04 березня 2015 року, 07 березня 2015 року, 17 травня 2015 року; відмітка Республіки Чілі про перетин кордону 27 березня 2014 року; відмітка Франкфурта-на-Майні ( ОСОБА_21 ) про перетин кордону 21 жовтня 2013 року та 25 жовтня 2013 року, Шенгенська віза терміном дії з 21 по 25 жовтня 2013 року, віза Республіки Колумбія з 09 по 20 грудня 2013 року; відмітки Аргентинської Республіки про перетин кордону 02 лютого 2015 року по 06 грудня 2015 року.

На а. с. 216 т. 1 міститься реєстраційне посвідчення іноземця, видане Федеративною Республікою Бразилія, на ім?я Павліхіної Олени, з терміном дії з 06 лютого 2015 року по 06 лютого 2017 року.

На а. с. 23 т. 2 міститься паспорт громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_22 , без відміток про перетинання кордону.

На а. с. 35 т. 1 міститься лист Територіального сервісного центру в м. Києві про те, що транспортний засіб Сhevrolet Lacetti д.н.з. НОМЕР_1 22 листопада 2016 року був перереєстрований на ОСОБА_23 на підставі договору купівлі-продажу № 8041/2016/202687 і належить даній особі по теперішній час.

На а. с. 228 - 229 т. 1 міститься договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений ОСОБА_4 із ОСОБА_9 , згідно якого транспортний засіб, зареєстрований за продавцем 03 травня 2012 року, відчужено покупцеві за 48000 грн.

01 червня 2018 року ОСОБА_4 зареєструвала шлюб із ОСОБА_24 та змінила в зв`язку із цим прізвище на ОСОБА_25 (а. с. 73 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_1 про визнання договору відчуження автомобілю недійсним, визнання автомобіля спільною сумісною власністю, визнання права власності на 2/3 частини автомобіля та стягнення грошової компенсації, суд першої інстанції суд виходив із наступного. Так, відповідачем не надано жодних доказів того, що джерелом набуття спірного автомобіля є спільні кошти подружжя, при цьому з матеріалів справи вбачається, що кредитні кошти, на які придбано автомобіль, було надано ОСОБА_4 , яка і здійснювала погашення кредиту, крім того, майно було придбано під час фактичного припинення шлюбних відносин сторін.

Із даними висновками апеляційний суд не може погодитися, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. ст. 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, спростування презумпції спільності права власності подружжя можливе в тому числі шляхом встановлення рішенням суду обставин фактичного припинення шлюбних відносин і спільного ведення господарства.

Із матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу автомобіля із використанням банківського кредиту № 214212-Y02210 ОСОБА_4 укладено 29 квітня 2012 року, а шлюб розірвано 13 грудня 2012 року.

Суд першої інстанції, неповно з`ясувавши обставини, що мають значення для справи, та не звернувши уваги на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2012 року про розірвання шлюбу встановлено, що фактично сторони припинили шлюбно-сімейні відносини 21 серпня 2012 року, та виходячи із змісту описової частини цього ж рішення, дійшов помилкового висновку, який вплинув на всі подальші висновки суду, що право власності на автомобіль Сhevrolet Lacetti д.н.з. НОМЕР_1 набуте відповідачем після фактичного припинення шлюбних відносин, а тому є її особистою приватною власністю.

Також не можна погодитися із висновками суду першої інстанції, що оскільки позивач не є позичальником за договором кредиту або поручителем за виконання ОСОБА_4 кредитних зобов`язань, і що кредит було надано саме ОСОБА_4 , яка і здійснювала його погашення, це доводить належність їй спірного майна.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Враховуючи, що спірний автомобіль придбано в період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у шлюбі і шлюбні відносини між ними на цей час припинені не були, а докази користування даним автомобілем ОСОБА_4 виключно в своїх інтересах в матеріалах справи відсутні, дане майно вважається таким, що використане в інтересах сім?ї, отже укладений відповідачем кредитний договір створив обов`язки також для ОСОБА_1

Апеляційний суд також враховує, що виходячи із складеного ПАТ «Альфа-Банк» розрахунку заборгованості (а. с. 111 т. 1), окрім сплати авансу в розмірі 5940 грн., до дати фактичного припинення шлюбних відносин, встановленої судом - 21 серпня 2012 року - було сплачено 9990 грн. щомісячних платежів, а після повторної реєстрації шлюбу сторонами 07 грудня 2013 року - 116680,21 грн. Решта кредиту в розмірі 53246 грн. (29 % від загальної сплаченої суми) погашена в період із 22 серпня 2012 року по 06 грудня 2013 року, коли сторони в зареєстрованому шлюбі не перебували і шлюбних відносин не підтримували.

Крім того, в період придбання автомобіля та виплати кредиту позивач був постійно працевлаштований, а відповідач отримувала доходи від підприємницької діяльності та цивільно-правових договорів, що підтверджується випискою із її рахунку.

Апеляційний суд враховує, що оскільки заробітна плата та інші доходи як майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то не має правового значення, ким саме з подружжя здійснюється із спільних коштів погашення заборгованості за кредитним договором.

Помилковими є висновки суду першої інстанції, що позивач не довів своєї участі у погашенні кредиту, із посиланням на довідку № 247/06-25 від 13 вересня 2018 року про перебування ОСОБА_1 на обліку як безробітного, враховуючи, що на даному обліку позивач перебуває лише з 03 вересня 2018 року, а кредит погашено в 27 травня 2015 року, відтак надана довідка як не доводить, так і не спростовує обставин, що мають значення для справи.

Отже, в силу того, що автомобіль Сhevrolet Lacetti д.н.з. НОМЕР_1 є таким, що придбаний в період шлюбу та за рахунок спільних сумісних коштів подружжя, він вважається спільним сумісним майном подружжя, що залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Таким чином, рішення суду першої інстанції, який прийшов до помилкового висновку про належність спірного майна до особистої приватної власності відповідача і відмовив в позові лише із цих підстав, не розглядаючи інших позовних вимог, не можна вважати законним і обґрунтованим, воно ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та із невідповідністю висновків обставинам справи, відтак рішення не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті позовні вимоги ОСОБА_1 , апеляційний суд враховує, що оскільки встановлено, що автомобіль Сhevrolet Lacetti д.н.з. НОМЕР_1 є таким, що придбаний в період шлюбу та за рахунок спільних сумісних коштів подружжя, статус майна як спільної сумісної власності подружжя встановлений законом та не потребує додаткового визнання його таким, відтак позовні вимоги в частині визнання даного майна спільною сумісною власністю подружжя не підлягають задоволенню.

Також позивачем заявлені вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля Сhevrolet Lacetti д.н.з. НОМЕР_1 , укладеного без його згоди 22 листопада 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 , із застосуванням ч. 1 ст. 216 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оцінюючи підставність цих вимог, апеляційний суд приймає до уваги, що в матеріалах справи відсутні докази того, що спірний автомобіль був проданий ОСОБА_4 за згодою позивача та в інтересах сім`ї, чого відповідачем не заперечувалось, оскільки вона вважала автомобіль особистою приватною власністю.

За таких обставин, оскільки із листа регіонального сервісного центру за 2018 рік (а. с. 35 т. 1) вбачається, що спірний автомобіль належить ОСОБА_23 і оскільки в матеріалах справи відсутні докази переходу права власності до іншої особи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22 листопада 2016 року із застосуванням наслідків, що встановлені законом.

Крім того, позивачем заявлені вимоги про поділ спірного автомобіля в натурі із відступленням від рівності часток подружжя та стягненням грошової компенсації вартості 2/3 часток автомобіля із відповідача на його користь. В обґрунтування таких вимог позивач посилався на те, що відповідач не дбала про матеріальне забезпечення сім?ї (не бажала працювати і не вважала це за потрібне, знаходячись на його повному фінансовому утриманні), приховала спільне майно (продала його без згоди позивача), витратила на шкоду інтересам сім?ї вилучені від продажу грошові кошти, ухиляється від утримання неповнолітніх дітей, в зв`язку з цим він був вимушений звернутися із позовом про стягнення аліментів, і розміру цих аліментів йому не вистачає, враховуючи, що відповідач має заборгованість по сплаті аліментів з 29 січня 2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Підстави для відступлення від засади рівності часток передбачені ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України, якими є обставини, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Разом із тим, доводи про ухилення відповідача від матеріального забезпечення сім?ї спростовуються доказами про заняття нею підприємницькою діяльністю із отриманням доходів, а також трудовою книжкою; відчуження відповідачем спільного майна не вважається його прихованням, оскільки про існування прихованого майна інший з подружжя знати не може; жодна із решти наведених позивачем підстав не підтверджується належними доказами, зокрема про використання відповідачем вилучених грошових коштів на шкоду інтересам сім?ї (оскільки сама по собі відсутність позитивного ефекту не тотожна шкоді) та про наявність у неї заборгованості по сплаті аліментів.

Виходячи із вищевикладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для відступлення від засади рівності часток при поділі майна подружжя.

Відповідно до ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України в п. п. 23, 24 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Клопотання про призначення по справі експертизи для визначення вартості спірного майна сторонами не заявлялось, згоди щодо вартості майна вони не дійшли, а наявні в матеріалах справи договори купівлі-продажу за 2012 та 2016 рік такими доказами бути не можуть, оскільки із них неможливо встановити дійсну вартість станом на час розгляду справи.

Таким чином, виділення будь-якій із сторін автомобіля в натурі є неможливим, оскільки у даному випадку необхідно було б вирішувати питання щодо рівності вартості майна, виділеного як позивачу, так і відповідачу, а у разі нерівнозначності такої вартості - компенсації за частку у праві спільної сумісної власності.

Оскільки сторонами не було надано належних доказів вартості спірного майна під час розгляду справи, апеляційний суд приходить до висновку про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на Ѕ частку кожного на автомобіль.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із відповідачів із кожного на користь позивача судові витрати в розмірі 812,93 грн. за подання позову та апеляційної скарги пропорційно до їх задоволення.

Апеляційний суд не вирішує питання про стягнення витрат на правову допомогу, враховуючи, що воно вирішувалося судом першої інстанції із ухваленням додаткового рішення від 11 лютого 2019 року, яке позивачем не оскаржувалось.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2019 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору відчуження автомобілю недійсним задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу № 8041/2016/202687 від 22 листопада 2016 року, укладений в Територіальному сервісному центрі № 8041 МВС України в м. Києві між ОСОБА_26 та ОСОБА_9 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку автомобіля Сhevrolet Lacetti д.н.з. НОМЕР_1 , рік випуску 2011, номер кузову НОМЕР_2 .

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_10 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_3 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) із кожного на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ІПН НОМЕР_4 ) судові витрати в розмірі 812,93 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 червня 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.