Головуючий у 1-й інстанції Шатілова Л.Г.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2019 року місто Маріуполь Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Пономарьової О.М., Ткаченко Т.Б.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2019 року, ухваленого у складі судді Шатілової Л.Г., повний текст рішення складено 01 квітня 2019 року, по цивільній справі

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини,

третя особа - Служба у справах дітей по Центральному району Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із даним позовом до ОСОБА_1 (а.с. 2-5), згодом уточнила позовні вимоги (а.с. 122-125), в обгрунтування зазначила наступне. Сторони є колишнім подружжям, шлюб між якими розірвано 31.01.2018р. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач 04.05.2018 року зареєструвала шлюб із громадянином Королівства Нідерланди - ОСОБА_5 , який проживає у АДРЕСА_2 , житловою площею 75кв.м., що складається з трьох кімнат Донька ОСОБА_4 дуже бажає поїхати до Королівства Нідерланди, де проживає чоловік позивача і з яким у дитини склались теплі, дружні стосунки. Донька ОСОБА_4 просила свого батька надати дозвіл на її виїзд за кордон за місцем проживання чоловіка матері, однак відповідач відмовив. Також ОСОБА_4 вже багато років мріє відвідати Діснейленд у Франції, дитина почала навчатися, має успіхи, тому відвідування Діснейленду залишить багато позитивних емоцій та вплине на кругозір. З метою забезпечення дитині повного і гармонійного фізичного, розумового та морального розвитку просила в остаточній редкції позовних вимог надати дозвіл на тимчасовий виїзд доньки ОСОБА_4 за межі України до АДРЕСА_2 , та до Франції для відвідування Діснейленду , без дозволу батька дитини в супроводі матері в періоди з 25.03.2019 року по 07.04.2019 року, з 01.06.2019 року по 31.08.2019 року, з 21.10.2019 року по 02.11.2019 року, з 23.12.2019 року по 14.01.2020 року.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2019 року позов ОСОБА_2 задовлено частково. Надано ОСОБА_2 . дозвіл на тимчасовий виїзд дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за межі України до АДРЕСА_2 , та до Франції для відвідування Діснейленду без дозволу (згоди) батька дитини - ОСОБА_1 , в супроводі матері ОСОБА_2 у періоди з 01.07.2019 року по 10.08.2019 року, з 21.10.2019 року по 02.11.2019 року, з 23.12.2019 року по 14.01.2020 року.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 травня 2019 року вирішено питання про розподіл судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 352,40грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , який підтримав доводи скарги, розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України у відсутність повідомлених про дату, час і місце судового засідання позивача ОСОБА_2 , представника Служби у справах дітей по Центральному району Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради, від якого надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, дослідивши письмові матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, сторони з 15.02.2003р. перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8-10).

31.01.2018р. за рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області шлюб між сторонами розірвано (а.с. 12).

Дитина ОСОБА_4 після розірвання шлюбу проживає разом із своєю матір`ю - ОСОБА_2 , винаймаючи житло, яка опікується дитиною і дбає про неї (а.с. 11).

Батькові ОСОБА_4 ОСОБА_1 за рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 527 від 15.12.2018р. встановлено графік побачень у вихованні доньки ОСОБА_4 : щотижня у п`ятницю з 17-00год. до суботи 20-00год. з ночівленю у батька за адресою: АДРЕСА_1 , з можливістю відвідування родичів, розважальних закладів, кінотеатрів, кафе, дитячих атракціонів, майданчиків, концертних дитячих вистав зі згоди дитини; необмежене спілкування батька ОСОБА_1 та старшого сина ОСОБА_3 із ОСОБА_4 особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв`язків (а.с. 161).

Позивач ОСОБА_2 04.05.2018р. уклала шлюб із громадянином Королівства Нідерланди - ОСОБА_5 (а.с. 15).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, дійшов висновку, що наведені позивачем підстави для виїзду дитини за кордон відповідають інтересам дитини та сприятимуть її повноцінному розвитку, створенню умов для найкращого розвитку її особистості, розумових і фізичних здібностей дитини, а також розвитку кругозору, що в свою чергу, сприятиме підготовці дитини до свідомого життя у вільному суспільстві в дусі розуміння, миру, терпимості, дружби між усіма народами, етнічними, національними і релігійними групами. Ненадання відповідачем згоди на виїзд дитини за кордон в розрізі даних правовідносин порушує права та інтереси неповнолітньої дитини. З урахуванням положеннь ст. 141 СК України, суд прийшов до висновку, що перебування дитини за кордоном протягом усіх літніх, осінніх та зимових канікул може обмежити спілкування батька з дитиною. Суд відмовив в задоволенні позову щодо періоду з 25.03.2019 року по 07.04.2019 року, оскільки до набрання рішенням законної сили вказаний період повністю сплине.

З такими висновками не можна не погодитись з огляду на наступне.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Верховною Радою України за № 789 від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Нормами національного законодавства, зокрема, положеннями ч.ч. 1-4 ст. 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із пп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 з подальшими змінами, чинними на момент виникнення спірних відносин і на момент прийняття оскаржуваного рішення суду першої інстанції (далі - Правила № 57), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

За змістом положень у п.п. 2 п. 4 цих Правил № 57: виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

На підставі зібраних доказів і оцінених в сукупності суд установив, що дитина ОСОБА_4 постійно проживає разом з матір`ю, (проти чого відповідач не заперечує; мати має на території України постійну роботу (а.с. 19); мати піклується про фізичний і духовний розвиток доньки ОСОБА_4 , навчання, забезпечує дитину усім необхідним; відповідач проживає окремо, йому установлено спосіб участі у вихованні доньки. Зі змісту позовної заяви вбачається бажання 9-тирічної дитини подорожувати, пізнавати мир, перешкодою до чого є заборони з боку батька на її тимчасовий виїзд із матір`ю. Період, про який просить дозволу на виїзд мати дитини, припадає на період канікул дитини (а.с. 14).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_2 , відповідні їм правовідносини, поясненням та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон - 157, 161 СК України, Конвенції про права дитини, вимоги ст.ст. ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку, що тимчасовий виїзд дитини ОСОБА_4 за кордон у супроводі матері без згоди і супроводу батька, що припадає на перебіг шкільних канікул і характеризується визначенням держав прямування, дат початку й закінчення виїзду, відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками, оскільки відвідування двох закордонних країн, на фоні наявних відомостей про вивчення дитиною у школі іноземної мови - англійської мови, що є мовою міжнародного спілкування (а.с. 85-90), безумовно сприятиме інтересам дитини, а саме розширенню кругозору і світогляду шляхом ознайомлення з культурою інших країн, тренінгу іноземного мовлення, відвідування розважального парку, популярного у дітей Європи, з накопиченням позитивних емоцій, налагодження сімейних відносин в новоствореній позивачем родині тощо.

Доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до тези порушення балансу прав сторін, зокрема прав батька на спілкування із дитиною. Зокрема, відповідач вказує на те, що дозвіл на виїзд дитини не відповідає інтересам ОСОБА_4 та фактично позбавить його можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Вважає, що позивач має намір влаштувати своє особисте життя тому і бажає виїхати з дитиною кордон.

З такими доводами погодитись не можна, зважаючи на наступне.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Суд вказав, що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

Відтак, постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) змінено концецію підходу до судового розгляду справ даної категорії з наголошенням на пріоритетності дотримання накращих інтересів дитини і відступлено від правових висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-15цс17, де ставився акцент на дотриманні принципу рівності прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини і упередженні фактичного позбавлення одного з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Як наголосила Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею.

По даній справі в небажанні батька ОСОБА_1 надати своїй дитині Аріні дозвіл на короткочасне відвідування іноземних держав вбачаються ознаки впливу на відносини між колишнім подружжям, один з яких (позивач) утворив нову сім`ю за кордоном і прагне налагодження нових сімейних відносин, в тому числі і за участі своєї доньки - ОСОБА_4 . Тобто, така відмова відповідача висувається не в інтересах дитини, бо не грунтується на вимогах закону щодо забезпечення дитині повного і гармонійного духовного розвитку як основної турботи батьків, та не базується на повазі до прав дитини.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на необгрунтованість заявлених позивачем вимог в сенсі не доведення медичними рекомендаціями необхідності виїзду дитини за межі України, зокрема, за метою лікування, оздоровлення тощо.

Разом з тим, апелюючи на судове рішення, відповідач не навів жодних обставин і не надав відповідних доказів, що заявлені позивачем закордонні поїздки негативно позначаться на здоров`ї дитини і не будуть відповідати її медичним показникам.

При цьому поза увагою відповідача залишається та обставина, що батьки зобов`язані піклуватися не тільки про стан здоров`я дитини, чим обмежився відповідач, а й забезпечувати інші сфери і інтереси дитини як от: повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток.

В апеляційній скарзі відповідач не навів переконливих аргументів і не надав відповідних доказів, що виїзд дитини за кордон до Королівства Нідерлдандів, зокрема, і для налагодження відносин із особою, що утворила сім`ю із матір`ю дитини, і з якою, за твердженням позивача, склались теплі і дружні стосунки, а також виїзд в популярний у Європі розважальний парк Діснейленд буде суперечити або не відповідати інтересам дитини.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо обмеження тривалості перебування дитини за межами України в супроводі матері строком до одного місяця, як то визначено у доповненому підпункті 3 пункті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, не є слушними, оскільки вказана норма регулює пред`явлення при перетині кордону рішення суду або органу опіки та піклування, в якому визначено місце проживання дитини з одним з батьків, який має намір виїзду дитини за кордон.

Таким рішенням, що має пред`являтися при перетині кордону, рішення від 01.04.2019р., що зараз оскаржується відповідачем, не являється. Також не є таким рішенням і рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 527 від 15.12.2018р. про визначення графіку побачень батька дитини - ОСОБА_1 із донькою ОСОБА_4 (а.с. 161).

На виниклі по даній справі правовідносини поширюються положення підпункту 2 пункту 4 цих Правил № 57, які не містять такого одномісячного обмеження строку перебування дитини за кордоном, що зилишилося поза увагою відповідача.

До того ж, жодним нормативним актом не передбачено надання судового дозволу на виїзд дитини за кордон одноразово. Тому доводи апеляційної скарги щодо обмеження кількості виїздів дитини за кордон однократністю, з урахуванням відступлення Великою Палатою Верховного Суду від висновків Верховного Суду україни у справі 6-15цс17, не є юридично спроможними.

Доводи апеляційної скарги щодо не перекладення на державну мову згоди нинішнього чоловіка позивача ОСОБА_5 на перебування дитини за кордоном за місцем його проживання і взяття на себе відповідальності та витрат по утриманню дитини на цей період (а.с. 68-69, 94-95) не є обгрунтованими з огляду на використання позивачем і його представником в письмових заявах і поясненнях в суді російської мови, на яку виконано аутентичний переклад згоди з англійської мови (а.с. 83, матеріали звукозапису судового засідання від 14.03.2019р. 10:42-10:56 - а.с. 156).

Житлові умови проживання чоловіка позивача в Королівстві Нідерланди, де заплановано перебування дитини ОСОБА_4 , його майновий стан підтверджені даними про орендоване житло із зазначенням його прізвища і ім`я ( ОСОБА_5 ), річним звітом про його заробітну плату (Annual statement M.G/G/Kok salary 2017) (а.с. 15-36).

Доводи відповідача в апеляційній скарзі з приводу того, що позивач має на меті вивезти дитину за кордон і не повернути, не грунтуються на будь-яких доказах і мають характер припущення та суб`єктивного враження. Наданий судом першої інстанції тимчасовий дозвіл не є дозволом на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька за кордоном, з чим помилково ототожнює відповідач. В суді апеляційної інстанції представник відповідача підтвердив реалізацію ОСОБА_1 можливості бачитись і спілкуватись із дитиною і за новим місцем її проживання у місті Одеса.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Порушень норм матеріального і процессуального права, які могли призвести до неправильного вирішення справи, або тих, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 червня 2019 року.

Головуючий С.А.Попова

Судді: О.М.Пономарьова

Т.Б.Ткаченко