Єдиний унікальний номер 237/2208/18
Номер провадження 22-ц/804/1368/19
Головуючий у 1-й інстанції Сенаторов В.А.
Доповідач Биліна Т.І.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

19 червня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Лісового О.О., Принцевської В.П.

за участю секретаря Сидельнікової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 27 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою, що є спільною власністю, -

в с т а н о в и в :

23 травня 2018 року ОСОБА_2 звернуласьз позовом до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою, що є спільною власністю.

Позовні вимоги вмотивувала тим, щоу період шлюбу вона з відповідачем за договором купівлі-продажу від 20 лютого 2001 року придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 22 червня 2016 року вказана квартира була розподілена між подружжям, та за кожним визнано право власності на ? її частину.Проте користуватися своєю часткою квартири вона з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не має можливості через перешкоди, які чинить відповідач, а самевін пустив до квартири квартирантів, які зайняли всі житлові кімнати, внаслідок чого вона з сином змушені мешкати в іншому місці.Спроби врегулювати спір мирним шляхом результату не принесли. Просила суд встановити порядок користування вказаною квартирою наступним чином: у користування позивача виділити одну відокремлену житлову кімнату площею 16,1 кв.м., а у користування відповідача виділити іншу відокремлену житлову кімнату площею 10,8 кв.м.;у загальному користуванні залишити житлові приміщення: коридор, кухню, ванну, вбиральню, лоджію.

Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 27 лютого 2019 рокупозовні вимоги ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі.Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме у користування сторін виділено відокремлені житлові кімнати ОСОБА_2 - площею 16,1 кв.м.,а ОСОБА_1 площею 10,8 кв.м; у загальному користуванні залишено приміщення: коридор, кухню, ванну, вбиральню, лоджію. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з рішенням судувідповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скаргаобґрунтована тим, щозадовольняючи позов, суд першої інстанції значно зменшив його частку квартири на 5,3кв.м., що є суттєвим порушенням його майнового права. Площа кімнат, з яких складається квартира не відповідає ідеальним частинам, якими володіють сторони, тому встановити судом порядок користування квартирою неможливо, внаслідок чого рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідач ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги, просив їх задовольнити.

ПозивачОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а рішення першої інстанції -без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача,позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає в повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено повно, висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що визначення порядку користування жилим приміщенням, який запропонувала позивач у своєму позові не порушить права співвласників та встановленого порядку користування квартирою.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції,так як право власності має фундаментальний характер та захищається нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Судом першої інстанції було встановлено, та з матеріалів справи вбачається,що у спірній квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації проживає сім`я із чотирьох чоловік без реєстрації, які відмовилися назвати свої прізвища, ім`я та по-батькові.(а.с.9)

Відповідач в судовому засіданні апеляційної інстанції не спростував даного факту, та суду пояснив, що він дозволив проживати у спірній квартирі сім`ї свого товариша, так як позивач не здійснює оплату комунальних послуг своєї частини квартири.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Співвласникам належить ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції значно зменшив його частку квартири на 5,3кв.м., що є суттєвим порушенням його майнового права - не ґрунтується на законі.У цьому випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення в користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує їх прав як власників. Крім того виділена позивачу у користування кімната перевищує належну їй ідеальну частину на 2,65кв.м., а тому твердження відповідача про зменшення його частки квартири на 5,3кв.м., що є суттєвим порушенням його майнового права є помилковим.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду від 4 квітня 2018 року у справі № 333/3048/16-ц.

Посилання відповідача, що він надав можливість користуватися квартирою товаришу, так як позивач не оплачує комунальні послуги - недоречне.

Згідно зі статтею 179 ЖК Української РСР користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України (далі - КМ України).

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затвердженими постановою КМ України від 8 серпня 1992 року № 572 (зі змінами затвердженими постановою КМ України від 24 січня 2006 року № 45) власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору.

Згідно з пунктом 10 цих Правил у разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції, установивши характер спірних правовідносин та дослідивши наявні в справі докази, дійшов обґрунтованого висновку, що предметом позову було встановлення порядку користування саме квартирою.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови виготовлено 24 червня 2019 року.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 27 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді О.О.Лісовий

В.П. Принцевська