справа №619/82/19
провадження №2/619/429/19
Рішення

іменем України

10 червня 2019 року

м.Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області у складі: головуючого судді Нечипоренко І.М., за участю секретаря судового засідання Носачової І.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу №619/82/19,

ім`я (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

вимоги позивача: про визнання договору дарування недійсним,

представник позивача: ОСОБА_4

представники відповідачів: Кислий А.М., Верещка Н.В.

Стислий виклад позиції позивача за заперечень відповідача.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати недійсним договір дарування №363 будинку АДРЕСА_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 03 березня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посилаючись на те, що у грудні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики у розмірі 20375 доларів США та моральної шкоди у розмірі 10000,00грн. Крім того, разом із позовною заявою до канцелярії Дергачівського районного суду Харківської області було подано заяву про забезпечення вищезгаданого позову, з проханням накласти арешт на будинок, який належить ОСОБА_2 16.12.2015 Дергачівським районним судом Харківської області відкрито провадження у справі та присвоєно номер 619/5264/15. Розуміючи факт того, що позивач має намір накласти арешт на майно, яке належить відповідачу на праві приватної власності та за для того, щоб було достатньо часу для відчуження та переоформлення житлового будинку, ОСОБА_5 почав порушувати основоположні засади цивільного судочинства, зловживати своїми процесуальними правами, систематично відкладаючи розгляд справи з безпідставних причин, заявляти клопотання про відвід судді, оскаржувати усі без винятку ухвали суду, при цьому не сплачуючи судовий збір, неодноразово заявляв клопотання про призначення судової-почеркознавчої експертизи, проте, не надавав експериментальні зразки свого почерку та оплату за проведення вказаних вище експертиз так само не здійснював, чим затягував судовий процес та грубим чином порушував принцип розумності строків розгляду справи. Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 08.06.2016, яка залишена без змін ухвалою від 26 вересня 2016 року Апеляційний суд Харківської області, задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення вказаного позову та накладено арешт на вищезазначений будинок. 21 травня 2018 року рішенням Дергачівського районного суду Харківської області позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 326875,00грн. На виконання ухвали Дергачівського районного суду Харківської області від 08.06.2016 про накладення арешту на будинок, що розташований за вищевказаною адресою, були проведені неодноразові спроби накласти арешт на зазначене майно, проте реєстратори відмовляють у внесенні відомостей про державну реєстрацію обтяжень, мотивуючи тим, що зазначене майно перебуває у власності іншої особи. Дії з безоплатного відчуження майна ОСОБА_2 вчинив на користь своєї доньки у короткий проміжок часу після того, як йому стало відомо про наявність у матеріалах справи заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову. Тобто відповідач передбачив негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Укладений договір дарування є фіктивним правочином, оскільки укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином, а саме переходом права власності на житловий будинок від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , а вчинений з метою ухилення від забезпечення позову у справі №619/5264/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики. Так, 04.02.2016, після відкриття провадження у вищезазначеній справі судом було направлено запит до КП «Бюро технічної інвентаризації Дергачівської районної ради» щодо надання інформації про особу, якій належить спірний будинок, на що була надана відповідь, що будинок належить ОСОБА_2 . У відповіді на адвокатський запит надано інформацію, що ОСОБА_2 з 07.03.1997 зареєстрований у спірному будинку, натомість ОСОБА_3 з 23.02.2012 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . Тобто після укладення договору дарування та його державної реєстрації, будинок продовжує перебувати у володінні та користуванні відповідача, проте формально відсутнє майно, на яке можна звернути стягнення.

18.02.2019 ОСОБА_3 подала відзив, відповідно до якого вважає, що позовні вимоги є безпідставним й нічим не доведеними. Жоден з доказів, наданих позивачем не доводить існування рішення про стягнення боргу, наявність у відповідача ОСОБА_2 будь-якого рухомого, або нерухомого майна, наявність у відповідача інших джерел доходу, а тим більше недійсність договору дарування. Крім того, позивач вказує на те, що Дергачівський районний суд своєю ухвалою від 08.06.2016 після встановлення володільця зазначеного майна задовольнив заяву ОСОБА_1 про забезпечення вказаного позову, але оспорюваний договір дарування №363 будинку АДРЕСА_1 було укладено значно раніше - 03.03.2016. Реєстрація відповідача за своїми попередніми адресами не може бути доказом того, що відповідач ОСОБА_3 не реалізувала своє право на володіння подарованим майном. Після укладення договору дарування відповідач ОСОБА_3 постійно проживає без реєстрації у подарованому їй спірному будинку. Вона є повноправним власником подарованого майна й виконує всі обов`язки щодо його утримання, проводить необхідні ремонтні роботи, сплачує комунальні платежі. Це підтверджується актом обстеження від 13.02.2019, з якого видно, що ОСОБА_6 проживає з березня 2016 року у будинку за адресою: АДРЕСА_2 без реєстрації. Позивач не довів фіктивність правочину договору дарування, оскільки подальші дії сторін правочину свідчать про його виконання в натурі. Крім того, на момент укладення договору дарування не існувало рішення суду про стягнення боргу, відповідач ОСОБА_2 не був внесений до реєстру боржників. Позивачем не надано доказів відсутності у відповідача будь-якого рухомого, або нерухомого майна, на яке може бути накладене стягнення, або наявність у відповідача ОСОБА_2 будь-яких джерел доходу. Виходячи з викладеного, вважають, що такий засіб забезпечення позову, як накладення арешту порушує права відповідачів, тим більше, що відповідач ОСОБА_2 являється пенсіонером і має постійний дохід. Позивач не довів фіктивність правочину договору дарування, оскільки подальші дії сторін правочину свідчать про його виконання в натурі, на час укладення договору дарування рішення суду ще не було, а отже він не міг бути фіктивним на час його укладення. Якщо на виконання правочину було передано майно. Такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 10.01.2019 позовну заяву залишено без руху.

Згідно ухвали суду від 18.01.2019 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 18.02.2019.

Ухвалою суду від 18.02.2019 оголошено перерву у підготовчому засіданні до 13.03.2019 на 10год 00хв у зв`язку з задоволенням клопотання представника позивача - адвоката Стець М.Л. про витребування доказів.

13.03.2019 оголошено перерву у підготовчому засіданні до 01.04.2019 за клопотанням представника відповідача - адвоката Кислого А.М.

Ухвалою суду від 01.04.2019 у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Кислого А.М. про зупинення провадження у справі відмовлено.

01.04.2019 ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу для розгляду по суті на 13.05.2019.

Ухвалою суду від 13.05.2019 визнано необґрунтованими доводи представника відповідача адвоката Кислого А.М. про відвід судді Нечипоренко І.М. Вирішення питання про відвід судді Нечипоренко І.М. та розгляд заяви представника відповідача - адвоката Кислого А.М. про відвід судді передано іншому судді, визначеному в порядку, встановленому ч.1 ст.33 ЦПК України та ухвалою судді Калмикової Л.К. від 14.05.2019 у задоволенні заяви представника відповідача про відвід судді Нечипоренко І.М. відмовлено.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, про обставини справи пояснив, як зазначено вище.

Представники відповідачів та відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні проти позову заперечували у повному обсязі, про обставини пояснили, як зазначено у відзиві на позов. Крім того, відповідач ОСОБА_3 пояснила, що про наявність будь-яких боргових зобов`язань свого батька їй відомо нічого не було і в даний час триває касаційне оскарження рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21.05.2018.

Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

Судом установлено, що 03.03.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 . (а.с. 131-132).

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 08.06.2016, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 28.09.2016, з метою забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми, накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_2 .

Як на підставу позову, ОСОБА_8 посилається на ст.234 ЦПК України, зазначаючи, що оспорюваний договір дарування є фіктивним правочином, укладений між батьком та донькою з метою приховування майна, тому має бути визнаний недійсним.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно зі статтею 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчиняють жодних дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування жодних наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Як передбачено ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.ч.1,2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як вбачається з витягу Реєстру прав власності на нерухоме майно…, станом на 03.03.2016, відомості щодо будь-яких заборон стосовно указаного вище об`єкту нерухомого майна відсутні (а.с. 169).

Так, на підтвердження позовних вимог позивачем надано відомості щодо реєстрації відповідачів, згідно даним якої ОСОБА_2 зареєстрований у спірному житловому будинку, а ОСОБА_3 у м. Харкові (а.с.16), згідно даних ТОВ «Харківгаз збут» особовий рахунок за названою вище адресою відкрито на ім`я ОСОБА_2 (а.с.79), згідно даних АТ «Харківобенерго» договір про користування електричною енергією укладено з ОСОБА_2 (а.с.92), згідно даних Укрпошти за названою вище адресою за період з 01.04.2018 по теперішній час поштова кореспонденція надходила на ім`я ОСОБА_2 (а.с.108-110).

Відповідачем ОСОБА_3 надано акт, складений 13.02.2019 депутатом Протопопівської сільської ради, з якого вбачається, що у житловому будинку АДРЕСА_1 фактично проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , яка проживає в будинку з березня 2016 року, у будинку знаходяться її особисті речі (а.с.116).

У судовому засіданні були допитані як свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які пояснили, що ОСОБА_3 проживає у зазначеному вище будинку з моменту його дарування, звідки їздить на роботу у смт Вільшани, проводить у будинку ремонтні роботи, оплачує комунальні послуги, однак, квитанції виписані на ім`я ОСОБА_2 , виписала на своє ім`я на дану адресу газету «Телевізор» та журнал «Ярмарка досуга».

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.10.2018 право власності в цілому на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 03.03.2016 (а.с.34).

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-197цс14.

Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що договір дарування був направлений на реальне настання правових наслідків,відповідач ОСОБА_3 проживає у даному будинку з моменту оформлення договору дарування, що підтвердили у судовому засіданні свідки та вбачається з дослідженого акту депутата від 13.02.2019, крім того, під час укладення договору дарування рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової суми не існувало, як і не існувало будь-яких заборон відчуження права власності ОСОБА_8

Укладаючи договір дарування житлового будинку ОСОБА_3 своїм підписом підтвердила, що дарувальник передав, а вона прийняла дарунок, вчинивши відповідні дії, що зазначені в пункті 9 договору дарування.

Оскільки відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на будинок у обдарованої виникає з дня державної реєстрації цього права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, саме відповідачем ОСОБА_3 для досягнення правового результату було подано відповідні документи для реєстрації вказаного договору дарування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що свідчить про реальність настання правових наслідків правочину.

Суд вважає, що користування відповідачем ОСОБА_2 після відчуження спірним нерухомим майном, яке після державної реєстрації договору дарування указаного вище будинку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно належить на праві власності ОСОБА_3 , яка являється його донькою, проживає разом з нею, зареєстрований у будинку, та як член її родини сплачує разом з нею комунальні послуги за користування указаним майном,та відповідно отримує поштову кореспонденцію, не засвідчує того факту, що цей правочин (договір дарування житлового будинку) є фіктивним. Крім того, ОСОБА_2 є особою похилого віку, має незадовільний стан здоров`я, про що свідчить медична документація (а.с. 65-67).

Вирішуючи даний спір, суд дійшов висновку, що відсутні належні та допустимі докази того, що відповідачі вчинили оскаржуваний правочин лише для виду, без намагання досягти правового результату, а тому у позові слід відмовити.

Відповідно до ч.ч.1,6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

Враховуючи, що у позові відмовляється та при зверненні до суду позивач звільнений від сплати судового збору, таким чином, судовий збір з відповідача не стягується.

Відповідно до ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Керуючись ст.ст. 7, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

У позові ОСОБА_1 відмовити повністю.

Відповідно до п.п.15.5 п.15 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи Харківському апеляційному суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Дергачівський районний суд Харківської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення.

Повне найменування (ім`я) сторін:

позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 , паспорт НОМЕР_1 ;

відповідачі:

- ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання:

АДРЕСА_5 ;

- ОСОБА_3 , місце реєстрації:

АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне рішення суду складено 18.06.2019.

Суддя І. М. Нечипоренко