Справа № 462/2709/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/1804/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 березня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся з позовом ОСОБА_1 , з участю третьої особи Другої Львівської державної нотаріальної контори про визначення частки у спільній сумісній власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом, покликаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_5 , після смерті якого він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Оскільки йому стало відомо, що до складу спадкового майна належить і частина земельної ділянки, звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадкове майно, а саме, частину земельної ділянки, однак нотаріус відмовила у його видачі, оскільки земельна ділянка перебуває у спільній сумісній власності і частка померлого не виділена. Просить визначити за ОСОБА_5 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 1/2 частку у спільному сумісному майні, а саме - земельній ділянці, площею 0,0342 га, з кадастровим номером НОМЕР_1 на АДРЕСА_1 , визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Визначено, що ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , належала Ѕ частка у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0342 га, з кадастровим номером НОМЕР_1 на АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. У задоволенні позовних вимог щодо визнання права власності - відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що 26.06.2014р., на підставі заповіту успадкувала після смерті ОСОБА_6 Ѕ частину житлового будинку №12 ( літ А-1) з господарськими спорудами на АДРЕСА_4 . В свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 26.06.2014р. зазначено, що таке видано без врахування житлового будинку, позначеного в плані (А'-2), який введено в експлуатацію актом державної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта садибної забудови та експлуатації від 09.12.1997 року, яким вирішено вважати готовою до ведення в експлуатацію двоповерхової добудови до будинку на АДРЕСА_1 , замовником будівництва якої є ОСОБА_6 . Наказом Департаменту землеустрою та планування забудови міста від 09.12.1997р. №1610/306-07 «Про затвердження акту державної технічної комісії про готовність до експлуатації двоповерхової добудови до будинку АДРЕСА_1 » затверджено Акт державної технічної комісії від 09.12.1997р. про готовність до експлуатації двоповерхової добудови до будинку АДРЕСА_1 , здійсненої гр. ОСОБА_6 , на підставі розпорядження Залізничної районної адміністрації від 17.02.1997р. №89. Фактично ОСОБА_6 шляхом добудови збільшила свою частку в будинку АДРЕСА_1 . На підставі заповіту від 06.03.2007р., за яким ОСОБА_6 заповіла ОСОБА_1 все належне їй майно, хоча право власності на будинок (А' -2 ) не оформлене, ОСОБА_1 вважає, що успадкувала також здійснену гр. ОСОБА_6 добудову до будинку АДРЕСА_1 , а тому володіє частиною житлового будинку АДРЕСА_1 , що складається з приміщень під індексами 1-2, 1-4. 1-4"(літ А-1) та приміщень добудови під індексами 1-1, 1-3, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8, 1-9, 1-10, 1-11, 1-12. 1-13 (А'-2). Оскільки фактична частка ОСОБА_1 у житловому будинку є більші ніж 1/2, то її частка у праві власності на земельну ділянку також є більша. Крім того, покликається на те, що в проекті відводу земельної ділянки в спільну сумісну власність гр. ОСОБА_5 та гр. ОСОБА_6 для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 було лінією відмічено фактичний розподіл земельної ділянки між співвласниками згідно існуючого землекористування, який збережено також на даний час. Згідно фактично здійсненого розподілу земельної ділянки на момент набуття права власності на неї частки співвласників не є рівними. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував що мала місце домовленість між співвласниками щодо фактичного поділу земельної ділянки, що виключає можливість застосування до спірних відносин загальних положень про рівність часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку. В той же час звертає увагу суду, що незважаючи на набуття ОСОБА_1 права власності на все належне покійній ОСОБА_6 майно, їй не видано свідоцтво про право власності на частину нерухомого майна, яке не було зареєстроване за спадкодавцем на праві власності. Покликається на те, що третя особа листом від 02.02.2016р. повідомила ОСОБА_1 про неможливість видачі свідоцтва на право власності на земельну ділянку, оскільки відсутні дані про розмір частки яка належала покійній ОСОБА_6 .

НА думку апелянта суд першої інстанції не врахував, що за результатами проведених повторних обмірів площі земельної ділянки встановлено, що спірна земельна ділянка має площу 0,0325 га, а не о.0342 га, як зазначено у державному акті на право власності на землю. Заявами від 31.01.2017р. та 07.02.2017р., підписи на яких посвідчено нотаріально, спадкоємці ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підтвердили, що їм відомо про визначення внаслідок переобмірів фактичної площі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . кадастровий номер НОМЕР_1 у розмірі 0,0325 га, яка є меншою на 0.0017 га від площі, зазначеної в Державному акті на право власності у розмірі 0.0342га. Відділом Держгеокадастру у м. Львові Львівської області видано Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, згідно якого земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 має площу 0,0325га. Таким чином, у оскаржуваному рішенні судом визначено частку у праві спільної власності на земельну ділянку площею 0,0342 га, якої фактично не існує. За таких умов, дане рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи та наявним у справі доказам. Апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги виготовлену на замовлення ОСОБА_1 схему поділу зазначеної земельної ділянки відповідно до її фактичного розподілу між сторонами та розміщення будівель, згідно якої

- ОСОБА_3 належить 151/325 частина земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 , загальною площею 0.0325 га, у розмірі 0,0151 га. з межею 1-2-3-4-5-6 - ж-є-е -д- г-в-б-а-11-1;

- ОСОБА_1 належить 174/325 частин земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 , загальною площею 0,0325 га, у розмірі 0,0174 га. з межею 6-7-8-9-10-11 - а-б-в-г-д-е-є-ж-6.

Відтак, вважає, що підстави для задоволення первісного позову - відсутні, оскільки частки співвласників ( ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ) у праві спільної власності на спірну земельну ділянку не є рівними.

Враховуючи наведене просить скасувати заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21.03.2018р. по справі №462/2709/16-ц в частині задоволення позову ОСОБА_3 та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи Другої Львівської державної нотаріальної контори про визначення частки у спільному майні із спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом в повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина 1 ст. 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що земельна ділянка, площею 0342 га, з кадастровим номером НОМЕР_1 на АДРЕСА_4 належить на праві власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , що стверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 від 02 вересня 1996 року.

Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 , виданим 01 листопада 2002 року, підтверджується, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено відповідний актовий запис за №5071.

Зі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 03 червня 2014 року після смерті ОСОБА_5 , вбачається, що спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_5 є ОСОБА_3 , який успадкував Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно з ч. 4 ст. 89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який, з врахуванням встановлених обставин справи та чинного законодавств, дійшов до вірного висновку про те, що частка за ОСОБА_5 , в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 на АДРЕСА_4 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, належна на праві власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 від 02 вересня 1996 року, становила Ѕ .

Доводи апеляційної скарги про те, що з врахуванням добудови до житлового будинку АДРЕСА_4 , частки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не є рівними, спростовуються свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 03.06.2014 року на ім`я ОСОБА_3 , після смерті батька, ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 26.06.2014 року на ім`я ОСОБА_1 після смерті її матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , виданими державним нотаріусом Другої львівської дерадвної нотаріальної контори Шебивовк О.О., які видано, як зазначено у цих свідоцтвах, без врахування житлового будинку, позначеного на плані (А-2), який введено в експлуатацію актом державної комісії від 09.12.1997 року, право власності на будинок не виготовлялося.

Слід зазначити і те, що на момент набуття ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) у власність земельну ділянку, кадастровий номер якої НОМЕР_1 на АДРЕСА_4 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, їх частки у житловому будинку загальною площею 55.3 кв.м, житловою площею 32.4 кв.м, були рівними, такий ними набуто в порядку спадкування в рівних частках.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо того, що судом першої інстанції невірно зазначено площу земельної ділянки, оскільки така, як вбачається з матеріалів справи та підтверджується заявами ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , яка діє від імені ОСОБА_1 , завіреними нотаріально, внаслідок її обмірів становить 0.0325 га, а не 0.0342 га, як про це зазначено в Державному акті на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 від 02 вересня 1996 року.

А відтак, частка за ОСОБА_5 , в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0.0325 га з кадастровим номером НОМЕР_1 на АДРЕСА_4 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, належна на праві власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 від 02 вересня 1996 року, становила Ѕ, а тому оскаржуване рішення суду року в частині площі земельної ділянки слід змінити, зазначивши площу земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 на АДРЕСА_4 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд 0.0325 га замість 0.0342 га.

На думку колегії суддів безпідставними та необґрунтованими є твердження апелянта про те, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мала місце домовленість щодо визначення фактичного порядку користування та поділу спірної земельної ділянки, що виключає можливість застосування до спірних відносин загальних положень про рівність часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, оскільки такі всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не підтверджені належними та допустимими доказами, в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження згоди ОСОБА_5 на користування частиною земельної ділянки меншої площі, на відступ від засад рівності часток.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки ОСОБА_6 заповіла ОСОБА_1 все належне їй майно, а відтак ОСОБА_1 успадкувала також здійснену ОСОБА_6 добудову до житлового будинку АДРЕСА_4 , і за таких умов її частка є більшою, ніж Ѕ житлового будинку, за відсутності правовстановлюючих документів про право власності ОСОБА_1 на добудову, не можуть братись до уваги.

Доводи представника апелянта з посиланням на судову практику Верховного Суду про те, що суд не вправі визнавати частку за померлим, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Отже, резолютивна частина оскаржуваного рішення судом викладена вірно. (п.3.4 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13).

Тобто, судом першої інстанції задоволено вимогу позивача про визначення частки померлого ОСОБА_5 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, право власності на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 на АДРЕСА_4 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за померлим ОСОБА_5 , судом в оскаржуваному рішенні не визнавалося.

У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. (п.3.4 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13).

Відповідно до листа Другої Львівської державної нотаріальної контори №99/02-15 від 26 січня 2016 року державний акт на земельну ділянку на АДРЕСА_1 виданий на праві спільної сумісної власності двом співвласникам, які померли, нотаріус не може визначити склад спадкового майна, а саме яка частка належала спадкодавцю, а відтак звернення з позовом до суду є обґрунтованим.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину спірної земельної ділянки не оскаржується, а відтак його законність та обґрунтованість в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 березня 2018 року в частині площі земельної ділянки - змінити, зазначивши площу земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 на АДРЕСА_4 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд 0.0325 га замість 0.0342 га.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 11.06.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.