Справа № 627/955/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року смт. Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області в складі:

головуючого: судді Каліберди В.А.,

при секретарі Ніколайчик А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Краснокутськ Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Пархомівської сільської ради Краснокутського району Харківської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що, починаючи з лютого 2011 року він проживав з ОСОБА_2 разом однією сім`єю та вели спільне господарство до дня її смерті, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 4,6341, що належала померлій на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР № 020406.

Позивач має намір успадкувати майно, оскільки являється спадкоємцем четвертої черги за законом, в зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом та прохає: встановити факт його проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 в період з лютого 2011 року по 14 лютого 2018 року та визнати за ним право на земельну ділянку згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР № 020406 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав повністю та пояснив, що, починаючи з 2011 року він став постійно проживати з ОСОБА_2 , позивач взяв на себе всю турботу по догляду за нею до дня смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тобто на протязі більше 5 років ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_1 спільно проживали, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

Представник відповідача - Пархомівської сільської ради Краснокутського району Харківської області в судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву про розгляд справи у відсутність представника, проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не заперечував.

Суд, перевіривши та дослідивши письмові докази, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення позивача та свідків, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтями 1 та 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб інтересів держави.

Згідно ст.ст. 15,16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші.

Згідно ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Частиною 2 ст. 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з лютого 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав однією сім`єю з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 та з цього часу вони стали вести спільне господарство, про що свідчить акт обстеження від 09.09.2019 року.

Зі свідоцтва про смерть, копія якого долучена до справи, серії НОМЕР_1 , виданого 16 лютого 2018 року виконавчим комітетом Пархомівської сільської ради Краснокутського району Харківської області, вбачається, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Пархомівка, Краснокутського району, Харківської області.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили факт проживання позивача ОСОБА_1 однією сім`єю з ОСОБА_2 з лютого 2011 року по день смерті ОСОБА_2 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 , та пояснили, що ОСОБА_4 являється сином померлою, а ОСОБА_5 - невісткою, однак у них не було змоги доглядати за ОСОБА_2 , а тому в її домоволодінні, починаючи з лютого 2011 року став проживати ОСОБА_1 , з яким вони вели спільне господарство, були пов`язані єдиним побутом, мали спільний бюджет та ОСОБА_1 здійснював догляд за ОСОБА_2 .

Окрім цього ОСОБА_4 вказав, що він не претендує на земельну ділянку, що належала його матері ОСОБА_2 згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР №020406 та не заперечував проти визнання за ОСОБА_1 права власності на неї.

Із аналізу наведених доказів слідує, що ОСОБА_1 , починаючи з лютого 2011 року і до ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав однією сім`єю з ОСОБА_2 , тобто більше 5 років до дня її смерті. А тому, враховуючи викладене суд вважає, що з метою захисту законних інтересів ОСОБА_1 даний юридичний факт слід визнати в судовому порядку.

Факт, про встановлення якого просить позивач, має для нього юридичне значення, оскільки надає право оформити спадкове майно.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання сім`єю обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом слід зазначити наступне.

Судом встановлено, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 залишилося спадкове майно, яке складається із земельної ділянки площею 4,6341, що належить покійній ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР №020406.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до вимог ст.ст.1217, 1223 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування одержують особи, зазначені у статтях 1261-1265 ЦК України.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу.

Як вбачається з копії спадкової справи №165/2018 року до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 гр. ОСОБА_2 , то спадкоємцем майна останньої є її син ОСОБА_4 , однак останній в судовому засіданні вказав, що він на земельну ділянку не претендує та не заперечує проти визнання права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_1 , тобто за позивачем.

Згідно ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину чи не прийняти її.

Право на спадкування за законом осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю, вперше були закріплені новим ЦК України. Разом з тим воно може поширюватися на відносини, які виникли у зв`язку з відкриттям спадщини до вступу в силу ЦК України в 2004 році. Якщо спадщина відкрилася до 01 січня 2004 року, але не була ніким з спадкоємцям прийнята до настання цього терміну, то за умови прийняття судом рішення про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини, такі особи мають право на спадкування, не зважаючи на те, що факт відкриття спадщини і проживання однією сім`єю мали місце під час дії ЦК УРСР.

Такий висновок випливає із змісту абзацу першого пункту 5 Прикінцевих та Перехідних положень, згідно якого правила книги шостої ЦК України та застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, та підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року (абзац перший пункту 21 постанови).

Відповідно до змісту вказаного пункту, до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Ця вимога закону поширюється щодо осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сім`єю зі спадкодавцем на інших засадах, ніж фактичні шлюбні відносини.

Наведене вище на думку суду відноситься до позовних вимог ОСОБА_1 , бо позивач, проживаючи разом із ОСОБА_2 в період з лютого 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України N 5 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подача ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття.

Згідно ч.3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, а тому враховуючи вищевикладене, позивач вважається таким, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_2 .

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності на земельну ділянку відповідно до ст.1225 ЦК України переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до ч.1 ст. 125 Земельного Кодексу України право власності на земельні ділянки виникає після одержання її власником документу, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. а ч.3 ст. 152 Земельного Кодексу України.

Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини , як визначено в ст.81 ч.1 п. г Земельного Кодексу України.

Також, як вбачається з ч.1 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування " відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ХР №020406.

Згідно ст. ст. 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод(1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006року N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Згідно із ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 набув права та обов`язки спадкодавці ОСОБА_2 , то спадщина після смерті останньої належить позивачу, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-83, 265 ЦПК України, ст.ст.1216, 1217, 1218, 1258, 1264, 1268, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Пархомівської сільської ради Краснокутського району Харківської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування - задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю з лютого 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею розміром 4,6341 га, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку ХР № 020406 після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 ( місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ).

Пархомівська сільська рада Краснокутського району Харківської області (місцезнаходження: вул. Євгена Лисенка №1, с. Пархомівка, Краснокутський район, Харківська область, ).

Суддя Каліберда В. А.