РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2019 року

м. Рівне

Справа № 556/1253/18

Провадження № 22-ц/4815/816/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Гордійчук С. О.

суддів: Бондаренко Н.В., Боймиструк С.В.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 18 березня 2019 року, ухвалене в складі судді Закревського Л.В., повний текст рішення складено 20 березня 2019 року, у справі № 556/1253/18,

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення із житлового будинку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач успадкував житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться по АДРЕСА_1 . Відповідач - рідна сестра позивача, вселилася у вказаний будинок ще за життя батька та проживає в ньому по даний час та чинить перешкоди у користуванні будинком, який належить йому на праві власності, адже, він не може в повній мірі здійснювати своє право власності на житловий будинок, розпоряджатися своєю власністю.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 18 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення із житлового будинку задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим будинком, що розташований у АДРЕСА_1 , - шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у вигляді житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 та виселення ОСОБА_2 із вказаного житлового будинку без надання іншого житла.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також вважаючи, що рішення прийнято без повного та всебічного з`ясування обставин справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, просить суд оскаржуване рішення скасувати та відмови у задоволені позовних вимог.

Зазначає, що позивач скористався її тяжким станом та оформив право власності на усе спадкове майно після смерті батька виключно на себе, не попередивши про свій намір її як сестру.

Вважає, що відповідно до цивільного вона є добросовісним правонабувачем спірного нерухомого майна, оскільки ще за життя батька постійно навідувалася до нього, вела господарство, доглядала за будинком та городом, займалася обробітком присадибної ділянки. Так само і після смерті батька продовжувала працювати на земельній ділянці та доглядати за будинком, що робить і по сьогоднішній день.

Вказує, що вона ніколи не чинила перешкод позивачу у користуванні спірним майном. Позивач у повній мірі міг і може реалізовувати свої правомочності передбачені ст. 317 ЦК України.

Посилається на те, що нею здійснено невіддільні поліпшення спірного нерухомого майна та внесено значні фінансові вкладення у його збереження та утримання в належному стані.

Скаржник вказує, що суд не надав жодної оцінки факту пропуску позивачем строків позовної давності щодо даного предмету позову.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на спадину за законом від серія ВАО №176671 від 11 вересня 2003 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ВВА № 087294 від 18 вересня 2003 року.

Право власності на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на якій розміщений спірний будинок, підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 08 вересня 2013 року.

ОСОБА_2 з 07.02.1997 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується інформаційним листом виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області № 906 від 13.09.2018 року.

Так, відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, в тому числі і шляхом звернення до суду (частини 1 статті 15 та 16 ЦК, частина 1 статті 4 ЦПК).

За статтею 17 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Принцип непорушності права власності закріплено і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та практикою Європейського суду з прав людини, які за змістом ч.4 ст.10 ЦПК України є джерелом права в Україні і підлягають застосуванню судами.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 статті 383 ЦК та статтею 150 ЖК закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (частина 1 статті 151ЖК). Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК.

До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство (частина 4 статті 156 ЖК).

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є або були. З припиненням права власності цієї особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів (колишніх членів) його сім`ї.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 5 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 та неодноразово застосовувалась Верховним Судом (постанова від 12 вересня 2018 року у справі № 727/11132/14-ц, постанова від 25 липня 2018 року у справі №638/13030/13-ц, у постанові від 15 серпня 2018 року у справі №595/1271/16-ц).

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції виходив з того, що право власності ОСОБА_1 на будинок та земельну ділянку набуте на законних підставах, позивач як новий власник згоди на проживання відповідачки, яка не є членом його сім`ї, не давав; остання проживає у будинку зі згоди колишнього власника, чим порушує право позивача щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, а рішення про виселення відповідача - вимогам статей 319, 383 ЦК України та вищевказаним нормам житлового законодавства.

Апеляційний суд не може вважати переконливим посилання апелянта на тривале проживання в будинку та участь в його утриманні та здійсненні поліпшень.

Тривалий строк користування відповідачем спірним будинком, враховуючи зміну власника, членом сім`ї якого вона не являється, не може бути підставою для відмови у захисті прав нового власника на користування житлом на власний розсуд.

Участь в утриманні будинку також не впливає на право користування житлом після зміни власника. Відомостей про здійснені відповідачем невіддільні поліпшення спірного будинку справа не містить.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не перевірив законність набуття права власності ОСОБА_1 на спірне домоволодіння, є безпідставними. Свідоцтво про право на спадщину не було визнано недійсним у встановленому порядку, право власності позивача на будинок зареєстровано у встановленому законом порядку.

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для виселення відповідача ОСОБА_2 з будинку є необґрунтованими.

Враховуючи зазначене колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про можливість задоволення позовних вимог у спосіб обраний позивачем, а саме усунення позивачу перешкоди у користуванні належним їй на праві власності житловим будинком, розташованим у АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача без надання їй іншого житла.

Поряд з цим, колегія суддів враховує те, що відповідач проживає у спірному житловому будинку без реєстрації, а залишається бути зареєстрованою у АДРЕСА_2 , в квартирі, де, відповідно, зберігає за собою право на житло.

Доводи скаржника щодо пропуску строку позовної давності на увагу не заслуговують, з огляду на таке.

З моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення та такий позов є негаторним.

Верховний Суд зазначив, що згідно з правовим висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 06 березня 2018 року у справі № 607/15489/15-ц, позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, тому цей позов може бути пред`явлений власником майна протягом всього часу, поки триває порушення. Що також викладено у пункті 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Разом з тим, резолютивна частина судового рішення містить слова «визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у вигляді житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 та», що не відповідає заявленим позовним вимогам, а тому їх необхідно виключити, як зайві.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 18 березня 2019 року змінити.

Виключити з резолютивної частини рішення слова «визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у вигляді житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 та».

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 червня 2019 року

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Бондаренко Н.В.

Боймиструк С.В.