КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/7507/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Приходька К.П.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 листопада 2018 року у складі судді Трусової Т.О. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, сплачених на виконання кредитного договору та зобов`язання відшкодувати кошти, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, сплачених на виконання кредитного договору в сумі 279 295 грн. 86 коп. та зобов`язання щомісячно сплачувати кошти як компенсацію половини суми платежу за кредитним договором.

Позов обґрунтовував тим, що в період перебування сторін у шлюбі ними було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира була набута сторонами у власність в рівних частках.

Відповідно до договору купівлі-продажу вартість квартири становила 98 050 грн., що в доларовому еквіваленті відповідало 18 500 доларів США. Квартира була придбана за рахунок кредитних коштів, отриманих позивачем на підставі укладеного з ВАТ КБ «Надра» кредитного договору. Умовами кредитного договору передбачено обов`язок щомісячного повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, плати за управління кредитом тощо та повернення всієї суми кредиту у строк до 15.02.2020 року.

Ухвалою від 17.06.2010 року було затверджено мирову угоду, відповідно до якої за кожною зі сторін визнано право власності на Ѕ частину квартири.

13.07.2017 року шлюб між сторонами розірвано. З часу припинення шлюбу позивач одноособово несе усі витрати по поверненню кредиту, сплати процентів та інших платежів за кредитним договором, а відповідачка участі у цих витратах не приймає.

Позивач посилався на те, що відповідачка як співвласник квартири повинна нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними зі спільним майном, відповідно до своєї частки у цьому майні, а відтак він має право вимагати від відповідачки сплатити йому половину коштів, які вже були витрачені на виконання зобов`язань за кредитним договором, та щомісячно компенсувати йому, як стороні кредитного договору, половину щомісячного платежу, що становить 112 доларів США.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 неодноразово збільшував та уточнював позовні вимоги і просив стягнути з відповідачки надмірно сплачені ним кошти на виконання кредитного договору в сумі 357 850 грн. 77 коп. та зобов`язати відповідачку щомісячно, протягом дії кредитного договору, відшкодовувати йому Ѕ частину коштів, сплачених на виконання кредитного договору (а.с.36-38, 53-55).

Відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала, пославшись на його безпідставність та сплив позовної давності. На обґрунтування заперечень вказала, що квартира була дійсно придбана із залученням кредитних коштів, проте перед її придбанням вона за місцем своєї роботи отримала позику в сумі 55 000 грн., що становило еквівалент 10 500 доларів США, і ці кошти були передані позивачу за її частку у квартирі. Таким чином, після укладення договору купівлі-продажу квартири між сторонами встановився частковий паритет стосовно обслуговування зобов`язань перед кредиторами, а саме, позивач вносив платежі по кредитному договору, у яких відповідачка також приймала участь грошовими коштами зі своєї заробітної плати, і до того ж вона погашала позику за місцем роботи. До переїзду у м.Київ сторони проживали у Дніпропетровську, де їм та їх дочці в рівних частках належала трикімнатна квартира. Вказана квартира була продана, а тому між сторонами була домовленість про дарування квартири дочці, проте цьому завадила заборона на відчуження. Під час розлучення судом було затверджено мирову угоду, згідно з якою кожна зі сторін набула у власність по Ѕ частині квартири, а позивач також отримав у власність побутову техніку і автомобіль Хонда, придбаний у кредит. Такі умови мирової угоди були ними погоджені з урахуванням зобов`язань за кредитами та позикою. Після розлучення у квартирі залишилися проживати позивач та їх спільна дочка, і в квартирі на час розгляду справи проживала лише дочка, яка повністю оплачує комунальні послуги. З моменту укладення мирової угоди і до 2017 року позивач самостійно погашав кредит і не звертався до неї (відповідачки) з питань щодо відшкодування понесених ним витрат. До того ж за достовірними даними позивач отримав компенсацію відсоткової ставки за кредитним договором від державної установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», а відтак розмір заявленої ним компенсації вважала необгрунтованим.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 листопада 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, сплачених на виконання кредитного договору, та зобов`язання відшкодовувати кошти.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 19 квітня 2018 року.

Знято арешт з Ѕ частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54 кв.м, яка належить ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та необґрунтованості вимог ОСОБА_1 про поділ зобов`язань по виплаті кредиту.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Ухвалою від 27.11.2017 року суд відкрив провадження у справі та призначив її до судового розгляду.

19.04.2018 року суд постановив ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належну відповідачці Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі від 11.05.2001 року.

В період шлюбу вони набули у власність в рівних частках квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15.02.2005 року (посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оніщук О.М., запис у реєстрі за №1225), вартість квартири становила 98 050 грн. (а.с.11).

Також судом встановлено, що в період шлюбу сторони взяли на себе боргові зобов`язання за договорами, кошти від яких були витрачені на придбання та облаштування вищевказаної квартири.

Так, 24.01.2005 року між ДП «Преса» та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець надав позичальнику безвідсоткову позику в сумі 55 000 грн. на строк до січня 2015 року (а.с.100).

За умовами, визначеними пунктами 4.1., 4.2. договору позику позичальник повертає позикодавцю суму позики щомісячно, рівними частинами - по 460 грн. шляхом утримання із заробітної плати або внесення готівкою у касу позикодавця.

Як вбачається з наказу ДП «Преса» від 14.01.2005 року №03-02, позика надавалася начальнику відділу контролю послуг ОСОБА_2 для придбання житла.

15.02.2005 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №19/К/2005-840, предметом якого було надання банком позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 18 500 доларів США під 12% річних зі строком кредитування до 15.02.2020 року.

Відповідно до умов, визначених у пункті 1.2. кредитного договору, кредит надається для проведення розрахунків по договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Сторони договору погодили, що погашення кредиту і сплата нарахованих процентів буде здійснюватися позичальником щомісячно, до 20 числа кожного місяця, рівними частинами - по 224 дол. США (пункт 3.3.2. договору).

На забезпечення виконання позичальником зобов`язань, взятих за вищевказаним кредитним договором, ОСОБА_1 передав вищевказану квартиру банку в іпотеку.

У грудні 2009 року ОСОБА_1 подав до Дарницького районного суду м. Києва суду позов про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя (цивільна справа №2-7396/09).

У вказаному позові позивач, зокрема, ставив питання про визнання за ним права особистої власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що вона була придбана за рахунок його особистих коштів, отриманих від продажу належної йому квартири у місті Дніпропетровську, та кредиту, зобов`язання за яким виконуються лише ним.

В рамках вказаної цивільної справи ОСОБА_2 пред`явила до ОСОБА_1 зустрічний позов про розірвання шлюбу та поділ майна.

Ухвалою від 17.06.2010 року суд визнав укладену сторонами мирову угоду та закрив провадження у справі в частині поділу майна подружжя.

Згідно з умовами визнаної судом мирової угоди у власності кожного з подружжя залишилося по Ѕ частині вищевказаної квартири, а ОСОБА_1 в особисту власність виділено також автомобіль Хонда, побутова техніка та кухонні меблі.

Відповідно до ст.175 ЦПК України (в редакції Закону від 18.03.2004 року №1618-IV, чинній на час постановлення вищевказаної ухвали) мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмету позову.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення.

У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (частини 3 статті 206 ЦПК України).

Правовою підставою вимог, які заявлялися сторонами у цивільній справі про поділ майна подружжя, були положення чинного сімейного законодавства, які регулюють майнові права і обов`язки подружжя, зокрема ті, які встановлюють презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте ними за час шлюбу, право подружжя на поділ майна та способи і порядок його поділу.

За змістом положень частини 4 статті 65 Сімейного кодексу України при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. що відповідає роз`ясненням Верховного Суду України у пункті 24 Постанови Пленуму №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Встановлені судом обставини та зміст укладеної сторонами мирової угоди (а.с.110-111) підтверджують, що мирова угода охоплювала усі питання поділу майна, в тому числі і існуючі правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, і непогашені на той момент боргові зобов`язання кожного з них.

Вимоги позивача обґрунтовані, зокрема, посиланням на положення статті 360 ЦК України, якою передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними зі спільним майном.

Проте, правових підстав для застосування зазначеної норми до спірних правовідносин суд вірно не вбачав, так як в даному випадку сторони, розуміючи наслідки укладення мирової угоди та усвідомлюючи свій обов`язок щодо виконання зобов`язань за кредитом та позикою, кошти від яких були використані для придбання спільного майна, дійшли добровільної згоди про способи і порядок поділу майна без будь-яких додаткових умов, і тим самим погодилися, що кожен з них буде в подальшому самостійно виконувати взяті на себе зобов`язання.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про безпідставність і необґрунтованість вимог ОСОБА_1 про поділ зобов`язань з виплати кредиту.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 14 червня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: