Справа № 522/3266/17
Провадження № 2/522/611/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючої судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Приморського районного суду м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) до Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» (Код , місцезнаходження: пр.Миру, 28, м. Чорноморськ), Публічного акціонерного товариства «ОТП БАНК» (Код , місцезнаходження: вул. Жилянська, 43, м. Київ-33,) КП "Бюро технічної інвентаризації" ОМР (місцезнаходження: вул. Троїцька, 25, м. Одеса), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 АДРЕСА_3 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_4 ), треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (Код : місцезнаходження: вул. Фізкультури, буд. 28Д, м. Київ), ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_5 ) про визнання договору дарування недійсним, визнання недійсною державну реєстрацію права власності та визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з позовом до ПАТ «МТБ Банк», ПАТ «ОТП БАНК» КП "Бюро технічної інвентаризації" ОМР, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, визнання недійсною державну реєстрацію права власності та визнання права власності.

В ході розгляду справи Позивачі неодноразово уточнювали позовні вимоги.

Остання редакція позовних вимог була надана у наступній редакції:

Визнати поважними причини пропущення позивачами позовної давності та поновити строк на подання позовної заяви для захисту порушених прав.

Визнати недійсним договір дарування приміщення горища площею 150 кв. м. (реєстраційний номер 20609601) в будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати недійсною державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на квартиру під АДРЕСА_6 , рішення про яку було прийнято 10.10.2008.

Визнати право власності на 1/5 частку площі приміщення горища (або 50 кв. м) загальною площею 150 кв. м (реєстраційний номер 20609601) в будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Визнати право власності на 2/5 частки площі приміщення горища (або 60 кв. м) загальною площею 150 кв. м (реєстраційний, номер 20609601) в будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .»

Мотивуючи свої вимоги, Позивачі вказують на те, що 12 вересня 2007 року Приморським районним судом м. Одеси (суддя Ільченко Н.А.) було ухвалене рішення в цивільній справі № 2-7814/07 за позовом ОСОБА_3 про визнання права власності. Позов було задоволено, за ОСОБА_3 було визнано право власності на приміщення горища, площею 150 кв. м, в буд. АДРЕСА_1 . Пізніше ОСОБА_3 подарувала вказане вище приміщення горища ОСОБА_4 (договір дарування від 15.11.2007 р.). 07 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП - Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальникові було надано кредит у розмірі 53 850,00 доларів США. При цьому ОСОБА_4 виступила майновим поручителем, внаслідок чого приміщення горища, площею 150 кв. м, в буд. АДРЕСА_1 із того ж дня знаходиться в іпотеці у ЗАО «ОТП - Банк» (у теперішній час в його правонаступника - ПАТ «ОТП - Банк»). 03 червня 2008 року ОСОБА_3 звернулась до Приморського райсуду м. Одеси з позовом про визнання права власності на належну її реконструйовану квартиру АДРЕСА_6 . В результаті, 04 липня 2008 року Приморським районним судом м. Одеси (суддя Ільченко Н.А.) було ухвалене заочне рішення в цивільній справі № 2-7086/2008 за позовом ОСОБА_3 про визнання права власності. Позов було задоволено, за ОСОБА_3 було визнано право власності на реконструйовану дворівневу квартиру під АДРЕСА_6 , загальною площею 292.2 кв. м, Коли ОСОБА_3 звернулась до КП «ОМБТІ та РОН» із рішенням суду від 04 липня 2008 року по справі № 2-7086/2008, за нею 10.10.2008 було зареєстроване право власності на реконструйовану квартиру під АДРЕСА_6 . ОСОБА_1 у серпні 2016 року подала апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2007 року в цивільній справі № 2-7814/07. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2007 року в цивільній справі № 2-7814/07 було скасовано. Також ОСОБА_1 у серпні 2016 року подала апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2008 року в цивільній справі № 2-7086/2008. Позивачки вважають, що подібний стан речей та розвиток подій прямо порушують їхні конституційні права, оскільки статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Позивачі до суду не з`явилися, але надали заяву про розгляд справи у їх відсутність, позов просили задовольнити.

У судовому засіданні представник третьої особи, ОСОБА_5 , адвокат Губський А.В. та представник ПРТ «МТБ Банк» Бланковська Г.О. позов не визнали, просили у його задоволені відмовити.

Інші сторони у судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Судом вживалися заходи щодо повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду справи належним чином.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2017 року об`єднано справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, ОСОБА_4 про визнання недійсною державної реєстрації, зобов`язання вчинити певні дії та справу за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Публічного акціонерного банку «Марфін Банк», Публічного акціонерного банку «ОТП-Банк» про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності.

Ухвалою Приморського районного суду від 13 лютого 2019 року підготовче судове засідання по справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі продажу від 17 березня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 931, ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_7 .

На підставі договору купівлі продажу від 29 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1020, ОСОБА_2 є власником нежилих приміщень промтоварного магазину, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

15 листопада 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Васильєвою С.В., зареєстрований в реєстрі за № 259, за умовами якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла в дар приміщення горища, загальною площею 150 кв.м., що розташоване в будинку АДРЕСА_8 АДРЕСА_1 .

Вищевказане приміщення горища належало ОСОБА_3 підставі рішення Приморського районного суду міста Одеси від 12.09.2007 року, справа № 2-7814/07, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 11.10.2007 року за реєстраційним № 20609601, номер запису 570, в книзі 69 неж-93, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16248296, виданого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 11.10.2007 року.

07.05.2008 між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено Кредитний договір № СМ-SМЕ502/100/2008, відповідно до умов якого ОСОБА_3 надано кредит у розмірі 53850 дол. США.

В забезпечення належного виконання зобов`язань 07.05.2008 між банком та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки № РМ-SМЕ502/100/2008, предметом якого є нерухоме майно, а саме: приміщення горища, загальною площею 150 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2008 року по справі № 2-7086/2008 за позовом ОСОБА_3 до Приморської районної адміністрації Одеської місцевої ради визнано за ОСОБА_3 право власності на реконструйовану дворівневу квартиру по АДРЕСА_1 загальною площею 292,2 кв.м., жилою площею 250,7 кв.м., підсобною площею 40,2 кв.м. і корисною площею 290,9 кв.м., яка в цілому складається з: восьми жилих кімнат площею 11,60 кв.м., 25,60 кв.м., 17,90 кв.м., 65,50 кв.м., 84,80 кв.м., 11,90 кв.м., 23,10 кв.м. і 10,30 кв.м.; двох санвузлів площею 3,8 кв.м. і 6,8 кв.м.; котельної площею 2,6 кв.м.; коридору площею 20,2 кв.м.; балкону площею 1,3 кв.м.; підсобного приміщення площею 6,8 кв.м.

Таким чином, до складу реконструйованої дворівневої квартири АДРЕСА_1 загальною площею 292,2 кв.м. увійшло приміщення горища загальною площею 150 кв. м.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 01.12.2016 було скасоване рішення Приморського районного суду від 12.09.2007 року по справі № 2-7814/07 яким за ОСОБА_3 було визнано право власності на приміщення горища, площею 150 кв. м, в буд. АДРЕСА_1 .

Згідно договору купівлі-продажу, укладеного 30.06.2017 ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_5 купив квартиру АДРЕСА_6 , яка в цілому складається з восьми житлових кімнат, житловою площею 251,2 кв. м., загальною площею 295 кв. м., посвідченого Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куценко О.І., зареєстровано в реєстрі за № 1046. Зазначена квартира належала ОСОБА_3 на підставі Заочного рішення Одеси від 04 липня 2008 року по справі № 2-7086/2008.

Право власності на квартиру АДРЕСА_6 , яка в цілому складається з восьми житлових кімнат, житловою площею 251,2 кв. м., загальною площею 295 кв. м., до складу якого входить спірне горище, наразі зареєстровано за ОСОБА_5 .

Зміст допоміжних приміщень багатоквартирного будинку розкрито у Законах України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». Так, допоміжні приміщення багатоквартирного будинку приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).

Частина 2 статті 382 Цивільного кодексу України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, власникам квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності належать приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 2 березня 2004 р. № 4-рп/2004 надано офіційне тлумачення положень ст.ст. 1, 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". В цьому Рішенні зазначається, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні тощо) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткової дії, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Стаття 719 ЦК України передбачає, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 720 ЦК України сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада.

Позивачами заявлена вимога про визнання недійсним договору дарування, однак не зазначено підстави за якої необхідно визнати його недійсним.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Крім того, не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи те, що Позивачі не є стороною оспорюваного договору дарування, вони позбавлені можливості заявити вимоги про визнання даного правочину недійсним в порядку, передбаченому ст. 215 ЦК України.

Суд зазначає, що обрані Позивачами способи захисту прав по цій справі є неефективними та неналежними. Крім того, можуть призвести по порушення законних прав та інтересів третіх осіб.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 13 Конвенції, передбачено: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження». У розвиток положень цієї статті Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях також наголошує на необхідності оцінки ефективності обраного зацікавленою особою способу захисту. Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v . the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) суд зазначає, що засіб захисту, котрий вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Так, статті 16 ЦК України, 20 ГК України, 4 ЦПК України передбачають можливість застосування лише тих способів захисту права, котрі заздалегідь визначені в законі, договорі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (абз.2 частини другої статті 16 ЦКУ). Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються … іншими способами, передбаченими законом (абз. 12 частини другої статті 20 ГКУ). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. (ст. 5 ЦПК).

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Виходячи з того, що Позивачами обрано невірний спосіб захисту своїх прав, у позовних вимогах слід відмовити в повному обсязі.

Вимога про скасування державної реєстрації про право власності є похідною вимогою від вимог вказаних вище, тому у разі відмови у задоволені вимог первинних, суд відмовляє і у задоволені похідних вимог.

Щодо вимоги про визнання права власності на приміщення горища шляхом виділення частки із майна, що є у спільній сумісній власності суд також відмовляє, оскільки вони є безпідставними.

Керуючись ст. 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 258-259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) до Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» (Код , місцезнаходження: пр.Миру, 28, м. Чорноморськ), Публічного акціонерного товариства «ОТП БАНК» (Код , місцезнаходження: вул. Жилянська, 43, м. Київ-33,) КП "Бюро технічної інвентаризації" ОМР (місцезнаходження: вул. Троїцька, 25, м. Одеса), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 АДРЕСА_3 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_4 ), треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (Код : місцезнаходження: вул. Фізкультури, буд. 28Д, м. Київ), ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_5 ) про визнання договору дарування недійсним, визнання недійсною державну реєстрацію права власності та визнання права власності.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя

13.06.19