Ухвала

Іменем України

21 травня 2019 року

м. Київ

справа № 2610/28942/2012

провадження № 61-9160ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 05 квітня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Ткачової Катерини Володимирівни про визнання незаконною та скасування постанови, заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із скаргою на дії старшого державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Ткачової К. В. про визнання незаконною та скасування постанови від 27 вересня 2018 року, винесеної у виконавчому провадженні № 47880689 про накладення штрафу.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року провадження у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року залишено без руху з підстав несплати судового збору.

На виконання ухвали Київського апеляційного суду від 20 березня 2019 року ОСОБА_1 подав до суду клопотання, в якому зазначив, що він звільнений від сплати судового збору, оскільки судовий збір не підлягає сплаті за подання апеляційної скарги у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи Державної виконавчої служби.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року повернуто заявнику.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 05 квітня 2019 року і направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із положеннями частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Дослідивши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 , Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням наступного.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 отримав 26 березня 2019 року ухвалу Київського апеляційного суду від 20 березня 2019 року про залишення апеляційної скарги на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року без руху, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

На виконання ухвали Київського апеляційного суду від 20 березня 2019 року ОСОБА_1 надав клопотання, в якому зазначив, що він відповідно до пункту 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6, постанов Верховного Суду від 18 січня 2018 року у справі № 565/256/15-ц та від 14 лютого 2018 року у справі № 589/6044/13, має бути звільнений від сплати судового збору, оскільки судовий збір не підлягає сплаті за подання апеляційної скарги у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи Державної виконавчої служби.

Київський апеляційний суд дійшов висновку в оскаржуваній ухвалі про те, що скаржник не належить до пільгової категорії осіб, які звільнені від сплати судового збору, виходячи з наступного.

У частині другій статті 3 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік заяв і скарг, за подання яких не справляється судовий збір, і в цьому переліку відсутні скарги щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів Державної виконавчої служби.

Відповідно до підпункту 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено ставку судового збору за подання до суду апеляційної скарги на ухвалу суду фізичною особою - 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зазначене положення стосується подання апеляційних скарг на всі без винятку ухвали суду, які підлягають оскарженню, незалежно від того, чи передбачено Законом України «Про судовий збір» справляння судового збору за подання тих заяв, за результатами розгляду яких виносяться відповідні ухвали. Саме таке тлумачення і застосування норм Закону України «Про судовий збір» відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі № 915/955/15 ( провадження № 12-66гс18).

Таким чином, ОСОБА_1 , як боржник не звільняється від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи Державної виконавчої служби.

Згідно із частиною другою статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Однією з основних засад судочинства відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ, пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов`язків» (Рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах, і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Враховуючи вищевикладене і те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 так і не була оплачена судовим збором, апеляційний суд правильно застосував положення статей 185, 357 ЦПК України і дійшов обґрунтованого висновку про повернення апеляційної скарги заявника.

Оскільки правильне застосування норм права судом апеляційної інстанції є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, то колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись частиною другою статті 389, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 05 квітня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Ткачової Катерини Володимирівни про визнання незаконною та скасування постанови, заінтересована особа - ОСОБА_2 , відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник