Номер провадження: 22-ц/813/4470/19
Номер справи місцевого суду: 521/7207/18
Головуючий у першій інстанції Гранін В.Л.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляцшний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів: Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

з участю секретаря Ткачука В.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2019 року, ухваленого під головуванням судді Граніна В.Л.

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування свого позову позивачка зазначила, що між сторонами 28.02.2014 року був укладений шлюб в Єреванському територіальному відділі ЗАЦС (Вірменія). Під час перебування у шлюбі у сторін народилась дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Станом на теперішній час проживання однією сім`єю між сторонами фактично припинено, подальше сумісне життя з відповідачем неможливе. Як причину розпаду сім`ї позивач вказує на той факт, що у сторін різні погляди на подружнє життя та сім`єю. Крім іншого, позивач стверджує, що тривалий час не мешкає разом з відповідачем, має іншу сім`ю.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Шлюб, зареєстрований 28.02.2014 року Єреванським територіальним відділом ЗАЦС, актовий запис №95 (свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 ), між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_2 , зазначає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права, не містить обґрунтувань, за яким позов ОСОБА_4 , задоволено, справу розглянуто з порушенням правил підсудності з урахуванням того, що і позивач і відповідач є громадянами Вірменії , а також судом при розгляді справи стягнуто судовий збір з відповідача, який є інвалідом 1 групи.

У своєму відзиві ОСОБА_1 , зазначає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, доводи які в неї викладені не відповідають обставинам справи, а тому вважає, що рішення є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування не має.

В судове засідання, призначене на 12 червня 2019 року ОСОБА_2 , а також його представник ОСОБА_6 не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 200-201).

Проте, від ОСОБА_6 , представника ОСОБА_2 до суду надійшло клопотання, в якому представник просив про відкладення розгляду справи на іншу дати, оскільки він змушений бути присутній у іншому засіданні по іншій справі (а.с. 203-206).

Відповідно до статті 44 ЦПК України, учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 3 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку про розгляд справи за відсутності осіб, які були повідомлен і про день та час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, але не з`явилися.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, приймаючи до уваги те, що позов до суду поданий у квітні 2018 року, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 провадження по справі було відкрито у березні 2019 року, апелянт та його представник були повідомлені 12 квітня 2019 року про призначення справи на 12 червня 2019 року, проте ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, клопотання про відкладення розгляду справи не надавав, а представник ОСОБА_2 просив справу розглядом відкласти, в зв`язку з тим, що він приймає участь по іншій справі у суді першої інстанції, з урахуванням зазначеного, колегія суддів з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 28.02.2014 року між сторонами укладено шлюб, про що Єреванським територіальним відділом ЗАЦС зроблено актовий запис за №95, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.9-11).

В період шлюбу у сторін народилась дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12-14).

В процесі розгляду справи відповідачем було заявлено клопотання про надання строку на примирення з метою збереження сім`ї.

Судом з урахуванням наявності у сторін малолітньої дитини були вжиті заходи щодо збереження шлюбу, з наданням сторонам строку на примирення до 27.12.2018 року, про що постановлена ухвала та зупинено провадження у справі (а.с.117).

Проте, після завершення строку для примирення судом було встановлено, що сімейні відносини припинені остаточно. Подальше сімейне життя чоловіка і дружини, та збереження сім`ї стали неможливими, шлюб носить формальний характер і підлягає розірванню, що підтвердила у судовому засіданні позивач.

Також, позивач стверджував, що вона перебуває у відношеннях з іншою людиною, мешкає разом з нею та фактично мають сім`ю, а тому збереження даного шлюбу неможливо.

Судом зазначено, що справа перебувала в провадженні районного суду з 27.04.2018 року, тобто у сторін була можливість вирішити між собою питання стосовно збереження шлюбу та сім`ї в цілому, однак, у судовому засіданні стало відомо, що відповідачем подано інший позов до суду, де відповідачем виступає його дружина. Цей факт також підтверджує те, що сторони перебувають у поганих відносинах, та збереження шлюбу та сім`ї неможливе.

Відповідно до ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання чоловіка й дружини та збереження шлюбу суперечать інтересам одного з них.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що судом щодо примирення подружжя були використані всі засоби, проте позивач категорично наполягала на розірванні шлюбу з відповідачем, а побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки (ст. 1 СК України) та не може будуватися на примушуванні сторони до навіть формального знаходження в зареєстрованому шлюбі, а тим більш в подружніх відносинах.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону у відповідності до матеріалів справи, з якимпогоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що справу розглянуто з порушенням правил підсудності з урахуванням того, що і позивач і відповідач є громадянами Вірменії , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_1 , позивач у справі, з якою проживає малолітня дитина зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України, та відноситься до юрисдикції Малиновського району м. Одеси, тобто у відповідності до норм чинного законодавства України, звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси за зареєстрованим місцем свого проживання.

Доводи про те, що судом при розгляді справи стягнуто судовий збір з відповідача, який є інвалідом 1 групи, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судом було стягнуто з ОСОБА_2 витрати про оформлені реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС, а не судовий збір.

Одночасно, суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 3 Декрету Кабінета Міністрів України «Про державне мито» від 21.01.1993 року за вчинення актів цивільного стану встановлені ставки державного мита, проте у разі звернення до відділу державної реєстрації актів цивільного стану з питань розірвання шлюбу від сплати державного мита громадяни не звільняються.

Колегія суддів прийшла до висновку, що суд приймаючи рішення повно і всебічно з`ясував обставини справи, з урахуванням наданих пояснень та доводів, які були досліджені в судовому засіданні та розглянув справу у відповідності до вимог чинного законодавства.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що ОСОБА_2 будучи повідомленим про розгляд справи, не з`явився до апеляційного суду для надання обґрунтованих пояснень на підтвердження вимог та доводів апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

РішенняМалиновського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 14 червня 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Ю.І. Кравець