Справа № 149/412/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Літинський районний суд Вінницької області
в складі головуючого судді Желіховського В.М.
секретаря судових засідань Голота О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Літин цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди,-
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом мотивуючи його тим, що 29 серпня 2016 р. декілька осіб влаштували акцію протесту у м. Вінниця біля обласної державної адміністрації проти нагородження відзнакою Президента України директора санаторію «Поділля» ОСОБА_5
Позивач зазначає, що у кожній із цих статей розміщені фотографії із плакатами з розташованими на них гаслами та фотографіями позивача та членів його родини. На одному плакаті відповідачами було розміщено фотографії ОСОБА_6 та членів його родини із розміщеним гаслом «Немає нічого страшнішого за необмежену владу в руках обмежених людей».
На другому плакаті містилось прізвище позивача, із літер прізвища якого починались наступні слова:
На третьому плакаті було розміщено гасло «Гроші є, закон відсутній».
Таким чином позивач вважає, що відповідачі шляхом розміщення фотографій позивача та розміщених поряд гасел та висловів розповсюдили щодо позивача недостовірну інформацію, яка невизначеним колом осіб сприймалась так, що ніби-то позивач «присвоїв чуже», «закон для нього відсутній», крім того позивача було названо «обмеженим», «егоїстом», «хамлом». Вважає, що ці вислови є недостовірними, принизливими, образливими, такими, що порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача.
Просить визнати недостовірною та такою, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_6 інформацію викладену у лозунгах, оприлюднених ОСОБА_2 та ОСОБА_3 29.08.016 року поруч із фотографіями позивача біля будівлі Вінницької обласної державної адміністрації; зобов`язати відповідачів опублікувати спростування вказаної вище інформації шляхом розміщення у міськрайонній газеті «Життєві обрії» тексту рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області в місячний строк із дня набрання рішенням суду законної сили; стягнути з відповідачів 400 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, а також стягнути з відповідачів 7049,60 грн. судового збору.
Відповідачем ОСОБА_2 було надано відзив на позовну заяву відповідно до якої той зазначає, що він не ображав та не принижував позивача ОСОБА_5 , не розповсюджував проти нього недостовірної негативної інформації. Плакатів проти нього не оформляв та не виставляв їх у громадських місцях. Жодних публікацій у засобах масової інформації проти ОСОБА_5 не робив.Тому його немайнових прав він порушував, не спричинив та не міг спричинити йому моральної шкоди. Окрім того вважає, що на його думку ті надписи не порушують немайнових прав позивача, оскільки містять в собі оціночні судження про особу позивача. Тому просить відмовити позивачу ОСОБА_8 в задоволенні позову.
Позивач ОСОБА_4 до судового засідання не з`явився. Натомість його представник ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснив, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були присутні на заході, про який згодом були публікації, протестуючи проти вручення нагороди позивачу ОСОБА_8 Оскільки ОСОБА_3 разом з однодумцями організували цей захід, розгорнули свій прапор і безпосередньо протестували проти нагородження ОСОБА_5 і поруч з цим прапором були написи стосовно позивача образливого характеру, тому вважає це беззаперечними доказами того, що цей захід спланований ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Також послався на ту обставину, що позивач у справі був членом політичної партії «Партія регіонів», а відповідачі у справі на території очолюваного позивачем санаторію, влаштовували різні заходи та безлади. Просив притягнути відповідачів до цивільної відповідальності та задовольнити позов. Будь-яких заяв та клопотань, у тому числі про долучення доказів до справи суду, суду не заявив.
Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позову не визнав, суду пояснив, що не визнає позовних вимог ОСОБА_5 , оскільки відношення до публікацій він не має. Окрім того він не має відношення до плакатів, оскільки їх виготовляли працівники Хмільницького дельфінарію, які з цими ж плакатами стояли в центрі м. Хмільник. Крім того, заявив, що акції даної він не організовував, оскільки за дозволом на її проведення в міськраду звертався Мусіровський. Зауважив, що він дійсно зображений у статті на фото із прапором самооборони Хмільника, відношення до якого він має. В задоволенні позову просить відмовити.
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позову не визнав, суду пояснив, що він не приймав участі у організації даного пікету, не приймав участі у виготовленні плакатів, нікому не давав ніяких доручень, він є лише членом самооборони і зображений на фотографії, оскільки підтримав дану акцію. В задоволенні позову просить відмовити.
Представник ОСОБА_2 ОСОБА_10 в судовому засіданні повідомив, що відповідач у справі ОСОБА_2 був звільнений із займаної посади у санаторії. Згодом рішенням суду звільнення ОСОБА_2 визнано незаконним, поновлено на посаді, стягнуто моральну шкоду. Безумовно ці обставини обумовили те, що в певній мірі ОСОБА_2 будучи невдоволений інформацією, що ОСОБА_5 повинні нагородити медаллю, мав право підтримати цю акцію, оскільки Конституцією України передбачене право на висловлення власної думки. Однак, зазначив, що до плакатів зображених на фотографія публікації ОСОБА_2 жодного відношення немає. Вважає, що вимоги позивача повинні були пред`явленні до інтернет видань, оскільки саме вони розповсюдили цю інформацію, а не його довіритель, який жодного відношення до розповсюдження немає. Просить відмовити у задоволенні позову оскільки він є надуманим та необгрунтованим.
Заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Так, на підтвердження поширення відповідачами ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 недостовірної інформації відносно позивача надано скріншоти інтернет сторінок: «vlasno.info» (а.с. 8-9), « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (а.с. 10-11) та «vezha.vn.ua» (а.с. 12-14).
Відповідно до ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
За змістом ч. 4 ст. 32 Конституції Україн, ст. 277 ЦК України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Під час розгляду справи судом встановлено, що предметом розгляду є розміщення публікації на інтернет-сайтах статтей про акції протесту щодо вручення позивачу нагороди, де розміщені фотографії позивача, поряд гасла та вислови. Позивач вважає ці вислови недостовірними, принизливими, образливими та такими, що порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача.
Згідно чинного законодавство під «гідністю» слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з «честю» пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків (п.4Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».
Ухвалюючи рішення щодо позовних вимог суд вважає, що розповсюджена на інтернет-сайтах інформація є оціночними судженнями, є фактичною критикою дій позивача та не спрямована на приниження його честі, гідності та ділової репутації.
У справі "Тушалп проти Туреччини", Європейський суд зазначив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, "вульгарних фраз" само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто "стилістичним цілям", оскільки "стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження".
Позивач по справі в той час, коли відбулась публікація, що є предметом розгляду, є публічною особою у розумінні Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Відтак, вони є відкритим для суворої критики і пильного нагляду громадськості і відповідно межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою.
З роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. 4 п. 21 своєї постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вбачається, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
Аналогічної позиції дотримується ВСУ у своїй постанові від 29.11.2017 р. у справі № 6-639цс17.
Окрім того, Парламентська Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції від 25 грудня 2008 року № 1165 (1998) вказувала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (пункт 6).
Рішення Європейського суду від 23 червня 2009 року у справі "Бодрожич та Вуіїн проти Сербії" зазначає, що свобода вираження поглядів, яка захищена ч. 1 ст. 10 Конвенції утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві. Причому, це стосується не лише тієї "інформації" чи "ідей", які "приємно" отримувати та які не є образливими, а також тих, які є шокуючими чи такими, що викликають занепокоєння. При цьому, суд зауважив, що приватні особи "роблять себе відкритими" для "публічної перевірки" тоді, коли виступають на "арену публічних дебатів".
Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.
Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.
Відповідно до п.7 Постанови Пленуму ВСУ від 12 червня 2009 р. №2"Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститись позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що інформація про спростування якої пред`явлено вимоги позивачем не підлягає визнанню недостовірною, оскільки така інформація стосується позивача, як публічної особи.
Отже, ОСОБА_4 є публічною особою, тому відкритий для суворої критики і пильного нагляду громадськості й межа допустимої критики, щодо нього є значно ширшою.
Суд погоджується з тим, що дійсно стиль викладення матеріалу у статті є доволі нетерпимим до позивача, жорстким і таким, що може викликати обурення, почуття образи, але позивач не довів того, що інформація поширена саме відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з явним злим умислом.
У зв`язку з викладеним, суд, вважає, що відсутні факти, які б доводили, що зазначені вище висловлювання щодо публічної особи, якою є позивач, мотивовані цілеспрямованими діями з метою принизити його честь, гідність чи ділову репутацію, а тому вирішуючи спір, суд враховує зазначені вимоги закону, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України та те, що межі допустимої критики стосовно публічних осіб, більше відкриті для прийнятної критики, ніж приватні особи.
Тому, суд дійшов висновку, що така інформація, відповідно до положень ст. 277 ЦК України не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості.
Не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення моральної шкоди виходячи з наступного.
Так, під-час судового розгляду посилання позивача про завдання моральної шкоди не знайшли свого підтвердження, оскільки жодних доказів, які б підтверджували причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів і шкодою завданою позивачу, суду не надано.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
За правилами.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди (п.27 Постанови від 27.02.2009 року № 1).
Таким чином, підстави для покладення відповідальності на відповідачів за спричинену позивачу моральну шкоду відсутні.
Не ігнорується судом та обставина, що стороною позивача не уточнено позовних вимог в частині зобов`язання відповідачів опублікувати спростування інформації шляхом розміщення у міськрайонній газеті «Життєві обрії» тексту рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області в місячний строк із дня набрання рішенням суду законної сили.
Підсумовуючи вище викладене суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_5 необхідно відмовити у зв`язку з його необгрунтованістю та недоведеністю.
Керуючись ст. ст. 13, 19, 76-82, 258-265, 268,293,294 ЦПК України, суд,-
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди відмовити.
Апеляційну скаргу на рішення суду сторони можуть подати протягом 30 днів після проголошення рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя : Желіховський В. М.