Дата документу 25.06.2019 Справа № 324/1606/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 324/1606/15 Головуючий у 1 інстанції: Кацаренко І.О.
№ 22-ц/807/2004/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 05 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

В липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_23 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 10 липня 2015 року на засіданні Запорізького окружного адміністративного суду за позовом ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування наказу ПФУ про його звільнення з займаної посади представником відповідача ОСОБА_24 надано лист без номера, без вихідної реєстрації від 26 червня 2015 року за двадцять одним підписом працівників Управління пенсійного фонду України в Пологівському районі Запорізької області (далі - УПФУ в Пологівському районі Запорізької області), адресований начальнику Головного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - ГУ ПФУ в Запорізькій області), в якому ними викладено ряд звинувачень на адресу ОСОБА_1 як колишнього керівника територіального органу державної виконавчої влади, з винесенням питання щодо неможливості працювати з ним як з начальником управління.

Даний лист датується 26 червня 2015 року, тоді як ОСОБА_1 звільнений з посади 17 березня 2015 року і на час написання вказаного листа не виконував обов`язки начальника управління.

13 липня 2015 року наказ про звільнення ОСОБА_1 колегією суддів Запорізького окружного адміністративного суду був визнаний незаконним, скасований, вимоги ОСОБА_1 задоволені в повному обсязі, в тому числі поновлення на посаді.

Підставою, що спонукала ОСОБА_1 звернутися до суду, стало те, що у відповідному листі на ім`я начальника Головного управління викладена недостовірна, неправдива інформація, якою його звинувачують у порушенні законодавства України, прав і свобод працівників управління, зловживанні службовим становищем, тощо, без наведення будь-яких фактів, які б могли підтвердити зазначене. Відповідна інформація щодо нього була поширена під час слухання іншої судової справи, під час якої не з`ясовувалися питання, викладені в оскаржуваному листі, і інформація не була предметом розгляду у судовому засіданні. Зазначена інформація зачіпає інтереси ОСОБА_1 , оскільки є неправдивою, що шкодить діловій репутації позивача і принижує його честь та гідність.

Внаслідок розповсюдження неправдивої інформації ОСОБА_1 завдана моральна шкода, яка виражається у фізичних стражданнях у зв`язку з протиправною поведінкою по відношенню до нього, душевних стражданнях у зв`язку з приниженням честі, гідності, а також його ділової репутації.

На думку ОСОБА_1 , дії службовців є умисними, оскільки вони діяли з метою зганьбити його. Мотивами цих дій є помста ОСОБА_1 як керівнику управління, викликана його діями як керівника по відношенню до працівників управління в питаннях відповідальності останніх за допущені прорахунки в роботі, відповідні реагування на це в формі позбавлення премій, надбавок, притягнення до дисциплінарної відповідальності, звільнення з роботи, а також через його принциповість та вимогливість.

Також позивач наголошує, що відповідний оскаржуваний лист не був зареєстрований як в районному управлінні, так і в Головному управлінні, як того вимагає порядок реєстрації вхідної кореспонденції - відсутня дата вихідної і вхідної реєстрації і вихідний і вхідний номери реєстрації, що є грубим порушенням вимог ведення діловодства в органах державної виконавчої влади.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, постановити рішення, яким визнати, що інформація в листі від 26 червня 2015 року на ім`я начальника Головного управління ПФУ в Запорізькій області, є недостовірною, неправдивою, такою, що порочить його честь, гідність, ділову репутацію, наносить шкоду його інтересам. Просить зобов`язати відповідачів по справі відкликати оскаржуваний лист, спростувати інформацію, викладену у ньому, шляхом створення нового листа і направлення його на ім`я начальника Головного управління ПФУ в Запорізькій області та довести спростування оскаржуваного листа до відома працівників управління на загальних зборах трудового колективу, на засіданні колегії при начальнику Головного управління за обов`язкової присутності ОСОБА_1 Окрім того, ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідачів компенсацію за моральну шкоду в розмірі 60000 грн. в рівних долях, а також стягнути рівними долями з відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 судові витрати, які складаються зі сплати судового збору за подання позову немайнового характеру 243,60 грн., та за позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 600 грн.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 05 березня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було встановлено, що 10 липня 2015 року на засіданні Запорізького окружного адміністративного суду за позовом ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування наказу ГУ ПФУ про його звільнення з займаної посади представником відповідача ОСОБА_24 було надано лист від 26 червня 2015 року за двадцять одним підписом працівників УПФУ в Пологівському районі Запорізької області, адресований начальнику ГУ ПФУ в Запорізькій області, в якому вживаються такі вислови як «нездоровий морально-психологічний клімат, який склався в колективі», «небажання працівників працювати під керівництвом позивача», «здійснював психологічний тиск», «жорстко примушував працівників виконувати свої забаганки», «нестерпний, напружений психологічний стан в колективі» та зазначається про неможливість працювати з позивачем, як з начальником управління.

Зазначений лист не був предметом розгляду та оцінки при ухваленні судового рішення яким 13 липня 2015 року позивача було поновлено на посаді.

Особи, які склали лист та залучені до участі у даній справі у якості відповідачів, діяли від власного імені, висловлюючи своє негативне ставлення до позивача.

Суд першої інстанції з урахуванням змісту листа, зробив висновок про те, що у листі викладена особиста думка відповідачів, їх оціночні судження, які вони висловили щодо характеристики позивача.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції врахував, що за змістом статей 94, 277 ЦК України, ч.4 ст.32 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Із роз`яснень, викладених в пункті 16, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вбачається що відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, коли цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

У постанові Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Суд першої інстанції вважав, що відповідачі, як члени трудового колективу, адресуючи лист до до ГУ ПФУ в Запорізькій області, як до вищестоящого органу, висловили свою незгоду працювати під керівництвом позивача, посилаючись на «нездоровий морально-психологічний клімат, який склався в колективі за час його роботи».

Як зазначив суд першої інстанції, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку має місце реалізація особами конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції судова колегія враховує, що лист містить лише оціночні судження, право на яке мають відповідачі.

Ці судження не були висловлені в образливій або недопустимій формі, містили критичну оцінку роботи позивача як керівника, були спрямовані для вирішення конфлікту вищестоящому органу, якому підпорядкована установа, у якій працювали позивач та відповідачі.

Тобто лист не мав на меті намір розповсюдження будь-якої інформації. а лише був спрямований на нормалізацію робочої обстановки та містив негативну характеристику позивача як керівника.

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що за ст. ст.277 ЦК України, за якими фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Але вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно враховувати характер такої інформації та встановлення того, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми. (Правова позиція Верховного Суду у постанові від 01 лютого 2018 року у справі №757/33799/15-ц провадження №61-2846св18.).

Суд першої інстанції також послався і на практику розгляду справ Європейським судом з прав людини, зокрема зазначив, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки ( Справа «Нова газета» та Бородянський проти Росії»).

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції судова колегія враховує, що оціночні судження є реалізацією права на свободу вираження думок та не можуть бути спростовані, як і особа, яка висловила їх, не може бути позбавлена права або обмежена у праві мати власну точку зору та висловлювати її.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що лист відповідачів не був зареєстрований в ГУ ПФУ, а тому не може вважатися зверненням, не є переконливими, позаяк відповідачі не несуть відповідальності за реєстрацію їх звернень, а за змістом листа відповідачі висловлювали свою думку з виробничих питань, з питань придатності позивача до керівної роботи, з питань здатності його до підтримки належного морально-психологічного клімату у колективі.

Також не впливає на оцінку листа відповідачів та обставина, що вони не просили повідомити їх про результати розгляду звернення.

Заперечуючи проти оскаржуваного судового рішення, позивач разом з тим, у апеляційній скарзі не зазначає які саме вислови у листі відповідачів він вважає інформацією про факти.

Враховуючи, що лист містить лише оціночні судження, посилання в апеляційній скарзі на те, що інформація, зазначена у листі була розповсюджена та могла стати відомою необмеженому колу осіб, не спростовує висновків суду.

Адже висловлювати власну точку зору з тих чи інших питань будь-яка особа має право у відповідності до наданого їй конституційного права на свободу вираження поглядів.

У листі, який на думку позивача порушує його права на повагу до честі та гідності, не було вжито нецензурної лексики, образливих і лайливих слів, а також інших аналогічних дій які свідчили б про очевидну неповагу до честі, гідності позивача або ознак порушення моральних та етичних норм поведінки, законодавства України, а лист є відображенням власних переконань позивачів, що не суперечить статті 34 Конституції України.

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надані. Свобода слова передбачає використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або навіть провокаційних. При дотриманні умов параграфа 2 статті 10 Конвенції право вільно передавати інформацію поширюється не лише на "інформацію" та "ідеї", які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які обурюють, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає "демократичного суспільства".

Правозастосовна практика свідчить про те, що суди повинні визначати характер інформації, яку просив спростувати позивач, та з`ясовувати, чи є така інформація фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно із частиною другою статті 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції.

Якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання у право має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, дослідивши докази у справі в їх сукупності й надавши їм належну оцінку, визначив, що позивач є особою, яка здійснює керівницьку діяльність у державній сфері.

Відтак колективне звернення відповідачів до вищестоящого органу з наданням позивачеві негативної характеристики вочевидь переслідувало мету звернути органи керівництва на негативні риси керівника.

Позивач не довів, що характеристика, надана відповідачами та висловлення їх ставлення до позивача були поширені з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до керівництва особистих думок відповідачів з приводу діяльності позивача.

Судова колегія виходить з того, що зазначення у листі відповідачів про здійснення на них психологічного тиску з боку позивача, погрози звільнення, зневажливе ставлення до підлеглих, створення нездорового морально-психологічного клімату тощо, не можуть бути віднесені до фактів, а є оціночними судженнями відповідачів, які сформовані за результатами оцінки діяльності позивача як керівника.

Позивач не був позбавлений можливості реалізувати право на відповідь, викласти власний погляд на дискусійні проблеми з метою обґрунтування власної позиції та доведення помилковості висловлених відповідачами суджень, надавши їм свою оцінку.

З урахуванням зазначеного,та аналізуючи доводи апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про недоведеність підстав для втручання у право відповідачів на висловлення власних суджень.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 05 березня 2019 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 25 червня 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков