П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2019 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 755/12464/17

Номер провадження 22-ц/824/3525/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В. В., Шахової О. В.,

за участю секретаря судового засідання - Якушко Т. А.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 листопада 2018 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року, ухвалені під головуванням судді Яровенко Н.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ніколіци Валентини Федорівни, державного реєстратора філії Комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Київ ОСОБА_7 , Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНАКТИВ», ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської Олени Володимирівни, про визнання права власності на Ѕ частину нерухомого майна у спільному майні подружжя та скасування рішення про державну реєстрацію прав,

в с т а н о в и в :

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ніколіци Валентини Федорівни, державного реєстратора філії Комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Київ ОСОБА_7 , Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика», про визнання за нею права особистої приватної власності на Ѕ частину нерухомого майна - нежилого приміщення № 180-кафе (в літ. А ) у будинку АДРЕСА_4 , загальною площею 90,40 кв. м., та скасування рішення державного реєстратора філії Комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Київ ОСОБА_7 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36412084 від 01 серпня 2017 року 15:01:54, номер запису про право власності 21665224, дата та час державної реєстрації - 26 липня 2017 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 з 23 червня 2000 року по 13 лютого 2008 року перебувала з ОСОБА_5 у шлюбі, у якому 04 грудня 2007 року було укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення №180-кафе (в літ. А) в будинку АДРЕСА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

13 липня 2016 року позивач з метою оформлення права власності на частку майна, що перебувало у спільній власності подружжя, звернулась з заявою до приватного нотаріуса КМНО Ніколіци В. Ф. про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, а саме НОМЕР_3; частину нежилого приміщення № 180-кафе (в літ. А) в будинку АДРЕСА_4 .

Письмовою відповіддю від 11 травня 2017 року приватний нотаріус КМНО Ніколіца В. Ф. повідомила про неможливість видачі свідоцтва на вищевказане нерухоме майно у зв`язку з тим, що згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_5 накладено заборону на його відчуження.

06 квітня 2017 року позивач звернулась до ПАТ «УкрСиббанк» як кредитора та ТОВ «ФК «Позика» як нового іпотекодержателя з письмовими заявами про надання згоди на видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. ТОВ «ФК «Позика» визнало за позивачем право спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно, однак відмовило в наданні згоди, посилаючись на те, що позивач та її колишній чоловік є солідарними боржниками, та вимагало виконання солідарного зобов`язання щодо погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 05 грудня 2017 року в розмірі 3 545 503,98 грн.

Крім того, позивач на день звернення до суду не отримала від ПАТ «УкрСиббанк» згоду на видачу свідоцтва про право власності.

11 серпня 2017 року ОСОБА_2 стало відомо, що 26 липня 2017 року державним реєстратором Донським Я. С. вчинено запис, відповідно до якого право власно на спірне нерухоме майно зареєстровано за ТОВ «ФК «Позика».

Позивач зазначає, що договір факторингу № 48 від 24 листопада 2016 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Фінактив» та договір факторингу № 48/1 від 28 листопада 2018 року, укладений між ТОВ «ФК «Фінактив» та ТОВ «ФК «Позика», а також договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 20 грудня 2016 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ ФК «Фінактив», є недійсними, оскільки укладені з порушенням чинного законодавства України.

Враховуючи, що на момент укладення договорів факторингу боржник ОСОБА_5 вже помер, грошова вимога до нього, право на яку було відступлено, не існувала, а зобов`язання за кредитним договором перейшли до спадкоємців з дати прийняття спадщини і лише в межах вартості спадкового майна.

У подальшому, ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 листопада 2017 року, занесеною до журналу судового засідання, до участі у справі в якості співвідповідачів залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНАКТИВ», ОСОБА_1 та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповську Олену Володимирівну (том І а.с.208-209).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 листопада 2018 року (том IV а.с.194-210) позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, визнано за позивачем право власності на Ѕ частину нежитлового приміщення №180-кафе (в літ. А) в будинку АДРЕСА_4 , загальною площею 90,40 кв. м., скасовано рішення державного реєстратора філії Комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Київ ОСОБА_7 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36412084 від 01 серпня 2017 року 15:01:54, номер запису про право власності 21665224, дата та час державної реєстрації - 26 липня 2017 року.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року (том IV а.с.212-213) доповнено резолютивну частину рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 листопада 2018 року наступним абзацом: стягнути з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ніколіци Валентини Федорівни (01001, м. Київ, вул. Костьольна, 6, оф.28), державного реєстратора філії Комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Київ ОСОБА_7 (АДРЕСА_5 ), Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (, адреса: 04070, м. Київ, вул. Андріївська 2/12), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» (, адреса: 03191, м. Київ, вул. Якубовського, 2), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_7 ) судовий збір у розмірі 2 666 грн. 66 коп., з кожного.

Не погодившись із вищевказаними судовими рішеннями, 28 грудня 2018 року ОСОБА_1 надіслав апеляційну скаргу.

Апеляційну скаргу мотивував, зокрема, тим, що задовольняючи позовні вимоги про визнання права власності на Ѕ частини нерухомого майна у спільному майні подружжя, суд першої інстанції помилково виходив виключно з презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу, водночас відповідачами у справі неодноразово наголошувалось на тому, що у даній справі мають місце особливі обставини, тобто для визнання майна спільною сумісною власністю подружжя суд повинен був встановити не тільки факт придбання цього майна за час шлюбу, а й джерело його набуття саме подружжям (постанова ВСУ від 01 липня 2015 року №6-612цс15).

Надати докази того, що джерелом придбання даного нерухомого майна були її кошти або спільна праця подружжя може лише позивач, яка жодного разу не з`явилася в судові засідання та не надала своїх пояснень.

Водночас, суд першої інстанції не надав даним доводам жодної оцінки та не обґрунтував підстави відмови у розгляді і дослідженні джерел придбання даного нерухомого майна з метою правильного застосування ст.60 СК України.

Також, сторонами не оспорюється той факт, що 05 грудня 2007 року при укладенні іпотечного договору позивачем, як дружиною померлого ОСОБА_5 , було надано нотаріальну згоду на передачу спірного майна в іпотеку. Крім того, позивачу відомо про те, що її колишній чоловік припинив виконувати умови кредитного договору.

Посилання суду на покази свідка ОСОБА_8 жодним чином не підтверджують належність спірного майна до спільної сумісної власності подружжя.

Щодо пропуску позивачем строків позовної давності, то позивач жодним чином не довела, чому в умовах об`єктивних фактів наявності порушеного права, будучи обізнаною про існування таких фактів, вона не вжила заходів для можливості захисту свого права у встановлені законом строки.

Також, позивач, звертаючись до суду, обрала невірний спосіб захисту та зазначила невірний суб`єктний склад.

Крім того, враховуючи, що є дійсний договір іпотеки, суд першої інстанції у мотивувальній частині свого рішення повинен був надати правову оцінку тому, що нові потенційні власники набувають статусу іпотекодавців в умовах чинності і дійсності іпотечного зобов`язання.

А враховуючи те, що підставою задоволення позовних вимог в частині скасування рішення державного реєстратора судом зазначено не порушення права власності, а порушення реєстратором порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, правова позиція суду ґрунтується на протиправності дій реєстратора, як суб`єкта, наділеного владними функціями, то відповідно до постанови ВП ВС у справі №820/2675/17 від 13 червня 2018 року спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення власних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення, не належить до компетенції судів загальної юрисдикції.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 31 січня 2019 року внесено виправлення в рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 листопада 2018 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року шляхом зазначення у вступній та резолютивній частинах в якості співвідповідачів приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ніколіци Валентину Федорівну, державного реєстратора філії Комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради ОСОБА_7, Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика», ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНАКТИВ», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповську Олену Володимирівну.

Не погодившись із додатковим рішенням суду, 12 лютого 2019 року представник АТ «УкрСиббанк» - адвокат Люта В.В. направила апеляційну скаргу.

Апеляційну скаргу мотивувала, зокрема, тим, що вимог позивачем до відповідача не заявлялось і відповідно судом не задовольнялось, а тому суд не мав підстав покладення судового збору на відповідача 3.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 листопада 2018 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року, надано учасникам справи строк на подачу відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 березня 2019 року закінчено проведення підготовчих дій, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

14 березня 2019 року на адресу суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу ОСОБА_1 з відповідним підтвердженням його надсилання іншим учасникам справи, з якого зокрема вбачається, що за договором купівлі-продажу № 3480 від 04 грудня 2007 року виникло право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно.

18 січня 2016 року припинилось право спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку зі смертю ОСОБА_5 .

Таким чином, ОСОБА_2 мала право на Ѕ частку в спільному майні подружжя, що складається з нежитлового приміщення №180-кафе (в літ. А) в будинку АДРЕСА_4 , а тому 13 липня 2016 року остання звернулась до приватного нотаріуса КМНО Ніколіци В. Ф. про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, а 11 травня 2017 року отримала письмову відповідь про неможливість вчинення даної нотаріальної дії.

Враховуючи вищенаведене строк позовної давності не сплинув, а посилання скаржника на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 листопада 2010 року не доводить порушення прав позивача до 11 травня 2017 року.

Спірне майно було набуте під час шлюбу за кошти подружжя, а тому воно є спільною власністю подружжя відповідно до приписів сімейного законодавства.

Крім того, твердження скаржника про використання ОСОБА_5 приміщення для здійснення підприємницької діяльності не підтверджуються доказами.

Покази ОСОБА_8 містять інформацію про джерело походження коштів, за рахунок яких було придбане спірне нерухоме майно та інші відомості щодо предмету доказування у даній справі.

Договір купівлі-продажу між ТОВ «ФК «Позика» та ОСОБА_1 було укладено 27 жовтня 2017 року, тобто під час розгляду даної справи судом першої інстанції. В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань містяться відомості, що ОСОБА_1 є кінцевим бенефіціарним власником (контролером) ТОВ «ФК «Позика», тобто останній знав, що товариство є недобросовісним набувачем нерухомого майна, а вищевказаний договір було укладено з метою уникнення вибуття майна з власності ТОВ «ФК «Позика».

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 березня 2019 року поновлено АТ «УкрСиббанк» процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення суду, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою останнього на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 березня 2019 року закінчено проведення підготовчих дій, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомлення учасників справи.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Мелехова О. С. підтримала доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та просила її задовольнити з підстав, викладених у ній, стосовно задоволення апеляційної скарги АТ «УкрСиббанк» покладалась на розсуд суду.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Клюца С. О. заперечував проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та апеляційної скарги АТ «УкрСиббанк», просив залишити їх без задоволення з підстав їх необґрунтованості.

Представник відповідача ТОВ «ФК «Позика » - адвокат Поздняков П. В. підтримав доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та АТ «УкрСиббанк», просив їх задовольнити з підстав, викладених у них.

Представник АТ «УкрСиббанк» до суду апеляційної інстанції не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить розписка, яка міститься в матеріалах справи.

Відповідачі державний реєстратор філії КП «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Києві Донський Я . С ., приватний нотаріус КМНО Ніколіца В. Ф., приватний нотаріус КМНО Вереповська О. В. та представник відповідача ТОВ «ФК «Фінактив» до суду апеляційної інстанції також не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення та розписка представника ТОВ «ФК «Фінактив» - Даніліної С. С. на копії судової повістки - повідомленні, у зв`язку з чим, керуючись ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглядати справу та завершити її розгляд без їх участі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення учасників справи, які з`явились у судове засідання, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для їх задоволення, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 23 червня 2000 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 (т. І а.с.10).

04 грудня 2007 року ОСОБА_5 уклав Договір купівлі-продажу нежилого приміщення, відповідно до умов якого придбав нежиле приміщення № 180 кафе ( в. літ А) в будинку АДРЕСА_4 , загальною площею 90,40 кв. м., вартістю 1 957 300 грн. (т. І а.с. 13)

05 грудня 2007 року ОСОБА_5 як фізична особа - підприємець уклав з АКІБ «УкрСиббанк» Генеральний договір про надання кредитних послуг №0 (т. І а.с.30-33) та Додаткову угоду №0 до Генерального договору про надання кредитних послуг (Індивідуальна угода) №0 від 05 грудня 2007 року (т.1 а.с.34), за якими отримав кредит у розмірі 1 515 000 грн.

На забезпечення виконання зобов`язання за вищевказаним кредитним договором 05 грудня 2007 року був укладений договір поруки № 162766 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_8 (т. І а.с.35) та договір поруки № 162767 між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фірма «Транзит» (т. І а.с.36).

05 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 був укладений договір іпотеки №12498, відповідно до якого було передано в іпотеку за письмовою згодою позивача нежиле приміщення № 180 кафе (в. літ А), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , та є власністю останнього на підставі Договору купівлі-продажу від 04 грудня 2007 року (т. І а.с. 37 - 38).

13 лютого 2008 року шлюб позивача та ОСОБА_5 було розірвано (т. І а.с.11).

17 травня 2013 року прізвище позивача було змінено з ОСОБА_5 на ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про одруження (т. ІІ а.с.58).

Рішенням Київської міської ради від 08 жовтня 2015 року № 129/2032 вулицю Марини Раскової перейменовано на вулицю Євгена Сверстюка (т. ІІ а.с. 2 - 3).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (т. І. а.с. 12).

13 липня 2016 року позивач звернулась до приватного нотаріуса КМНО Ніколіци В. Ф. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину в спільному майні подружжя, набутому під час шлюбу (т. І а.с.16).

24 листопада 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Фінактив» уклали договір факторингу № 48 про відступлення прав вимоги, в тому числі щодо передачі права вимоги до ОСОБА_5 як боржника, ОСОБА_8 та ТОВ «Фірма «Транзит» як поручителів (т.1 а.с.22-23).

28 листопада 2016 року ТОВ «ФК «Фінактив» та ТОВ «ФК «Позика» підписали договір факторингу №48/1 про відступлення прав вимоги, у тому числі, відповідно реєстру договорів іпотеки, щодо передачі права вимоги до ОСОБА_5 як боржника, ОСОБА_8 та ТОВ «Фірма «Транзит» як поручителів (т. ІV а.с.12-18, 22 - 34).

13 грудня 2016 року приватний нотаріус КМНО Данич О.Ф. зареєструвала права ТОВ «ФК «Позика» як іпотекодержателя приміщень (т.1 а.с.44).

11 травня 2017 року Приватний нотаріус КМНО Ніколіца В.Ф. надала позивачу письмову відповідь про неможливість видати свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя, у зв`язку з тим, що згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, на все нерухоме майно, належне ОСОБА_5 накладено заборону його відчуження (т.І а.с.17).

26 липня 2017 року відповідач ТОВ «ФК «Фінактив» звернулося до відповідача Державного реєстратора філії Комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Київ ОСОБА_7 з заявою про реєстрацію права власності на приміщення (т. ІІІ а.с.231-233), на підставі якої 26 липня 2017 року право власності на приміщення було зареєстроване за ТОВ «ФК «Фінактив».

01 серпня 2017 року відповідач Державний реєстратор філії Комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Київ ОСОБА_7 прийняв заяву ТОВ «ФК «Позика» про внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі якої право власності було зареєстроване за ТОВ «ФК «Позика».

27 жовтня 2017 року відповідач ТОВ «ФК «Позика» уклало з відповідачем ОСОБА_1 договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого право власності на спірне приміщення перейшло до останнього (т. ІІ а.с. 50 - 51).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у Договорі іпотеки № 12498 від 05 грудня 2017 року відсутні застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекоддержателя та передбачало б передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання - Генерального договору про надання кредитних послуг № 0 від 05 грудня 2007 року.

Враховуючи, що сторонами не було укладено окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, у останнього відсутні підстави для набуття права власності на предмет іпотеки.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК Українивстановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, з 23 червня 2000 року по 13 лютого 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі, а 04 грудня 2007 року, тобто під час перебування у шлюбно-сімейних відносинах, останній уклав договір купівлі-продажу нежилого приміщення № 180 кафе ( в. літ А) в будинку АДРЕСА_4 .

Договір купівлі-продажу спірного майна був укладений 04 грудня 2007 року, натомість Генеральний договір про надання кредитних послуг - 05 грудня 2007 року. Крім того, ціна Договору купівлі-продажу становить 1 957 300 грн., яка відповідно до умов договору була сплачена до підписання і нотаріального посвідчення договору, тоді як за Генеральним договором ОСОБА_5 отримав кредитні кошти у розмірі недостатньому для виконання зобов`язань за Договором купівлі-продажу від 04 грудня 2007 року, а саме - 1 515 000 грн.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що спірне майно належало позивачу та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності, оскільки було придбане у шлюбі, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо необхідності додаткового дослідження джерел походження коштів, за які було придбано спірне майно, не беруться до уваги колегією суддів.

Висновки суду першої інстанції стосовно придбання ОСОБА_5 нежилого приміщення № 180 кафе ( в . літ А) в будинку АДРЕСА_4 не за кошти, отримані як фізичною особою-підприємцем, за Генеральним договором про надання кредитних послуг від 05 грудня 2007 року повністю підтверджуються доказами, які містяться в матеріалах справи.

Статтею 68 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Частиною 1 статті 71 Закону України «Про нотаріат» встановлено, у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

Відповідно до п.3.1 глави 11 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за наявності заборони відчуження житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя видається у разі згоди на те кредитора (відповідного податкового органу).

Колегія приходить до висновку, що відсутні були підстави для видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя.

У подальшому відповідно до приписів законодавства позивач звернулась до ПАТ «УкрСиббанк» як кредитора та ТОВ «ФК «Позика» як нового іпотекодержателя з письмовими заявами про надання згоди на видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, однак не отримала згоди, чим було порушено її права.

Враховуючи вищенаведене, висновки суду першої інстанції стосовно того, що позовна заява подана в межах строків позовної давності відповідають дійсним обставинам справи, а посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на пропуск строку позовної давності не впливають на законність і обґрунтованість рішення суду.

Приписи статей 1281 і 1282 ЦК України та статті 23 Закону України «Про іпотеку» регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема і в зобов`язаннях, забезпечених іпотекою. За змістом цих приписів: 1) у разі переходу права власності на предмет іпотеки у порядку спадкування право іпотеки є чинним для спадкоємця; 2) спадкоємець, до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця; 3) спадкоємець (фізична особа) не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником такий спадкоємець відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки; 4) спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього; 5) кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом 6 місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги; 6) наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги.

Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких відсутня смерть іпотекодавця, оскільки за змістом частини першої статті 1282 ЦК України та частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, який як спадкоємець набуває статус іпотекодавця. Відтак, іпотека у зв`язку з фактом набуття її предмета у власність спадкоємцями боржника-іпотекодавця не припиняється.

Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою. Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України та частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» право застави (зокрема, іпотека) припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.

Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань (Постанова Великої палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц).

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилась спадщина. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні відомості щодо пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців боржника протягом строків, встановлених ст. 1281 ЦК України. Дана обставина не була доведена і під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів прийшла до висновку, що відповідно до приписів ч. 4 ст. 1281 ЦК України зобов`язання за кредитним договором припинилось, що свідчить про припинення зобов`язання і за договором іпотеки, укладеним для забезпечення виконання зобов`язання за основним договором. Таким чином, кредитор позбавлений права на звернення стягнення на предмет іпотеки в частині, що належить позивачу.

Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачено судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 8 000 грн.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність стягнення судового збору зі сторони відповідачів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «УкрСиббанк» - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 листопада 2018 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду від 28 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 18 червня 2019 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: В.В. Саліхов

О. В. Шахова