Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 751/2160/16-ц

провадження № 61-9314св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя - доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 серпня 2016 року у складі судді Філатової Л. Б. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 26 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Шевченка В. М., Лакізи Г. П., Скрипки А. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова В. В. (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов обґрунтовано тим, що 01 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС - Комерцбанк», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі -ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № к-10676, відповідно до умов якого останій отримав кредит у розмірі 27 500 доларів США, зі сплатою 11,9 % річних за користування кредитом строком повернення до 30 вересня 2032 року.

Із метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 01 жовтня 2007 року № к-10676 на підставі іпотечного договору від 01 жовтня 2007 року ОСОБА_2 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» таПАТ «Дельта Банк» укладено договір про купівлю - продаж прав вимоги за кредитним договором від 01 жовтня 2007 року № к-10676, згідно з умовами якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги повного, належного та реального виконання боржниками зобов`язань за кредитними та забезпечувальними договорами (а. с. 42-47).

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 03 липня 2012 року квартира АДРЕСА_1 , визнана спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 і за кожним з них визнано право власності на 1/2 частину квартири. Належна ОСОБА_2 1/2 частина іпотечної квартири реалізована на прилюдних торгах 20березня 2014 року в рахунок погашення заборгованості за кредитом, а ОСОБА_1 є іпотекодавцем 1/2 частини квартири за іпотечним договором.

З огляду на зазначене, ПАТ «Дельта Банк» просило у рахунок погашення вказаної вищезаборгованості відповідача за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на спірне майно, а саме Ѕ частину квартири, що належить ОСОБА_1 на підставі рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 липня 2012 року.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 26 жовтня 2016 року, в позові ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що вимоги позивача про визнання за ним права власності на іпотечне майно у порядку звернення стягнення на нерухомість не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до положень чинного законодавства він має можливість задовольнити свої вимоги у позасудовий спосіб, тому його права не порушено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2016 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

18 листопада 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ «Дельта Банк».

20 лютого 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до розгляду.

У лютому 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що при ухваленні оскаржуваних рішень суди не врахували, що згідно з положеннями частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності. Обрання певного способу правового захисту, зокрема, і досудового врегулювання спору є правом, а не обов`язком особи, яка з урахуванням особистих інтересів його добровільно застосовує. Встановлення законом досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Заперечень на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 01жовтня 2007 року між АКБ «ТАС -Комерцбанк» і ОСОБА_2 укладено договір № к-10676, відповідно до якого останній отримав на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру грошові кошти в сумі 27 500 доларів США зі сплатою 11,9% річних на строк до 30 вересня 2032 року (а.с. 9-20).

Із метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між АКБ «ТАС - Комерцбанк» та ОСОБА_2 01 жовтня 2007 року укладено іпотечний договір, з передачею в іпотеку належного на праві власності нерухомого майна: двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , яка за згодою сторін оцінена в 189 490,00 грн, що за курсом Національного банку України на день укладення договору становить 37 523 долари США (а. с.21-24).

Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 03липня 2012 року двокімнатну квартиру, загальною площею 41,4 кв.м, за адресою АДРЕСА_2 визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , здійснено її розподіл - визнано право власності за кожним на 1/2 частину квартири (а. с.36 - 40).

Таким чином, ОСОБА_1 набула статусу іпотекодавця на 1/2 частину спірної квартири за іпотечним договором від 01 жовтня 2007 року.

25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» і ПАТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі - продажу прав вимоги, предметом якого була вимога за кредитним договором від 01 жовтня 2007 року № к-10676 (а. с. 41 - 47, 48 - 53).

Наказом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 жовтня 2015 року № 328і рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 жовтня 2015 року № 181 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк» з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року включно (а. с. 54 - 61).

20 березня 2014 року ОСОБА_1 придбала з прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, майно яке належить ОСОБА_2 - 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а. с.35).

Станом на 15 січня 2016 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а. с.39-40).

Станом на 21 березня 2016 року вартість квартири АДРЕСА_1 становить 461 744,00 грн, без ПДВ, що учасники справи не оспорювали(а. с. 84 - 122).

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої та другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першоюстатті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з умовами договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим пунктом 12 цього договору.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до вказаної статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Відповідно до пункту 12.3 право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавціввідповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку», а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцями в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав основне зобов`язання.

Сторони вказаногодоговору дійшли згоди, що правовою підставою реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є зазначене удоговорі застереження, яке за своїми правовими наслідками передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки за невиконання основного зобов`язання.

Отже, сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

За змістом вказаних вище норм Закону України «Про іпотеку» для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Позивач не позбавлений відповідно до статей38,39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

З огляду на зазначене, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36,37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей328,335,392 ЦК України у контексті статей 36,37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року при розгляді справи № 760/14438/15-ц.

З огляду на встановлені у справі обставини та відповідний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові, оскільки спірний договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності, викладене в підпункті 12.3.1 пункту 12 іпотечного договору, що є виключно позасудовим способом урегулювання спору.

Вирішуючи вказаний спір, суди першої та апеляційної інстанцій правильно здійснили тлумачення закону з урахуванням установлених обставин справи.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в позові.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик