Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 755/16275/16-ц

провадження № 61-32319св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Лесько А. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - державне підприємство «Державний будівельний комбінат» управління справами апарату Верховної Ради України,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на ухвалу апеляційного суду м. Києва в складі судді Лапчевської О. Ф. від 07 вересня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ДП «Державний будівельний комбінат» управління справами апарату Верховної Ради України про стягнення невиплачених при звільненні грошових коштів, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 28 жовтня 2010 року його було призначено на посаду начальника Державного будівельного комбінату управління справами апарату Верховної Ради України та було укладено контракт. 02 червня 2014 року він звільнився з займаної посади у зв`язку з достроковим розірванням контракту. При розрахунках в день звільнення відповідач порушив приписи статті 116 КЗпП України, не виплатив заборгованість по заробітній платі, компенсацію за 53 невикористані дні основної відпустки. Сума грошових коштів, що має бути виплачена в рахунок компенсації за 53 дні невикористаної відпустки, за його розрахунками становить 57 431,50 грн. вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку обґрунтована вимогами статті 117 КЗпП України. Моральну шкоду, яку визначив у розмірі 50 000 грн, обґрунтував тим, що були порушені його трудові права, конституційні права, порушення триваючі, протягом двох років не може отримати належні йому кошти, змушений витрачати свій час на відвідування судових засідань, переживає душевні страждання.

Посилаючись з урахуванням уточнень на зазначене, позивач просив суд стягнути з відповідача компенсації за невикористану відпустку у сумі 57 431, 50 грн, моральної шкоди - 50 000 грн, та компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 червня 2014 року по 21 червня 2017 року в сумі - 581 298,90 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва в складі судді Чех Н. А. від 21 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Державний будівельний комбінат» управління справами апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 10 736,76 грн.

Стягнуто з ДП «Державний будівельний комбінат» управління справами апарату Верховної Ради України судовий збір 551,20 грн в дохід держави.

В інших частині позовних вимог відмовлено.

Вчинені позивачем дії щодо оскарження рішення суду першої інстанції

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, у липні 2017 року представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу на указане судове рішення.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва в складі судді Лапчевської О. Ф. від 20 липня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , залишено без руху. Встановлено особі, яка звернулась із апеляційною скаргою строк - протягом п`яти днів з дня отримання даної ухвали, для подання до апеляційного суду докази оплати судового збору за розгляд вимог в частині стягнення моральної шкоди, а також надання нової редакції апеляційної скарги. Роз`яснено, що у разі невиконання у встановлений строк вищевказаних вимог апеляційну скаргу буде визнано неподаною та повернуто особі, яка її подала.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 07 вересня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року визнано неподаною та повернуто.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що 14 серпня 2017 року особа, яка подала апеляційну скаргу отримала ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 липня 2017 року, однак станом на 07 вересня 2017 року вимоги такої ухвали не виконала, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає визнанню неподаною та поверненню на підставі вимог статті частини другої статті 121 ЦПК України 2004 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та передати справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, на думку скаржника, не врахував, що основні вимоги позову у даній справі пов`язані зі стягненням заробітної плати, позивач не сплачував судовий збір при зверненні до суду із даним позовом, у зв`язку із чим, скаржник вважає, що апеляційний суд безпідставно вказав на необхідність сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Доводи інших учасників справи

У листопаді 2017 року директор ДП «Державний будівельний комбінат» управління справами апарату Верховної Ради України - А. Серпутько, подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що при визнанні неподаною та поверненні апеляційної скарги апеляційний суд обставини справи встановив правильно і повно. Вимоги апеляційного суду зводились до необхідності сплати скаржником судового збору за вимогу про стягнення моральної шкоди, від чого останній не звільнений законом. Вимоги ухвали апеляційного суду м. Києва від 20 липня 2017 року скаржником не виконані взагалі, у зв`язку із чим апеляційний суд згідно вимог чинного процесуального законодавства повернув апеляційну скаргу останньому. У відзиві на касаційну скаргу заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Обставини справи, встановлені апеляційним судом

Судом апеляційної інстанції встановлено, що при зверненні до суду із позовом у даній справі ОСОБА_1 з урахуванням уточнень просив суд стягнути з відповідача: компенсацію за невикористану відпустку, компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні, моральну шкоду.

При зверненні до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою особою, яка подала апеляційну скаргу не було сплачено судового збору за її подання.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 20 липня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , залишено без руху. Встановлено особі, яка звернулась із апеляційною скаргою строк - протягом п`яти днів з дня отримання даної ухвали, для подання до апеляційного суду докази оплати судового збору за розгляд вимог в частині стягнення моральної шкоди, а також надання нової редакції апеляційної скарги. Роз`яснено, що у разі невиконання у встановлений строк вищевказаних вимог апеляційну скаргу буде визнано неподаною та повернуто особі, яка її подала.

Ухвала апеляційного суду м. Києва від 20 липня 2017 року отримана особою, яка подала апеляційну скаргу 14 серпня 2017 року.

Станом на 07 вересня 2017 року вимоги ухвали апеляційного суду м. Києва від 20 липня 2017 року особою, яка подала апеляційну скаргу не виконані.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до статті 1 цього Закону судовим збором є збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Водночас статтею 5 Закону України «Про судовий збір» установлено пільги щодо сплати судового збору, згідно з пунктом 1 частини першої якої від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (відповідно до преамбули цього Кодексу).

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Апеляційним судом установлено, що підставою для подачі апеляційної скарги, яку оскаржуваною ухвалою суду апеляційної інстанції повернуто позивачу, була вимога про задоволення повністю позову ОСОБА_1 та стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку, компенсації за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

З огляду на викладене пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Крім того, вимоги апеляційного суду до особи, яка подала апеляційну скаргу зводились до необхідності сплати останньою судового збору за вимоги про стягнення моральної шкоди.

Закон України «Про судовий збір» не містять положень, згідно яких ОСОБА_1 може бути звільнений від сплати судового збору, зокрема, за розгляд вимог позову про стягнення моральної шкоди, на що указував апеляційний суд.

Особа, яка подала апеляційну скаргу залишила без уваги та не виконала вимоги апеляційного суду про сплату судового збору, який остання зобов`язана була сплатити згідно вимог чинного законодавства.

Згідно вимог ЦПК України, як в редакції станом на момент розгляду справи судом першої інстанцій, так і у чинній редакції, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок, зокрема, щодо сплати судового збору за вчинення відповідної процесуальної дії лежить на стороні, яка ініціює вчинення такої дії.

У випадку невиконання учасником справи його відповідного обов`язку такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, повернення апеляційної скарги, у зв`язку із несплатою передбаченого законом судового збору за її розгляд.

Відповідно до частини другої статті 297 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення апеляційним судом оскарженого судового рішення, до апеляційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 295 цього Кодексу, а також у разі несплати суми судового збору застосовуються положення статті 121 цього Кодексу.

Згідно вимог частини другої статті 121 ЦПК України якщо недоліки заяви не усунуто, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи при вирішенні питання щодо відкриття апеляційного провадження, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що особа, яка подала апеляційну скаргу не виконала апеляційного суду м. Києва від 20 липня 2017 року про залишення без руху апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , та не сплатила передбачений законом судовий збір за подання апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання апеляційної скарги не поданою та її повернення особі, яка її подала.

Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи та обґрунтованими висновками суду апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками апеляційного суду, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

А. О. Лесько