Номер провадження: 22-ц/813/413/19
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О.І
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2018 року у складі судді Калашникової О.І.,

встановив:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з березня 2017 року по червень 2017 року, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та грошової вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку. Також позивач просив стягнути середній заробіток за період затримки виплати з 18.07.2017 року по 25.07.2018 року в загальній сумі 83014,88 грн. В позові послався на те, що з 25.07.2016 працював на посаді начальника відділу матеріально-технічного забезпечення у структурному підрозділі «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та 17.07.2017 був звільнений на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. На день звільнення підприємство нарахувало виплати, але не виплатило їх у день звільнення.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2018 року позов задоволено.Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку, вихідну допомогу в сумі 38164 грн 25 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 83014 грн 88 коп.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ПАТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідно до наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07.10.2014 Донецьку та Луганську області з 07.04.2014 визнано районами проведення антитерористичної операції, у зв`язку з чим у відповідача з 20.03.2017 відсутній доступ до документації підприємства, до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю. Отже, відповідач фактично відсутній за фактичним місцем ведення діяльності та розташування офісу, зокрема у м. Донецьк, місцем роботи позивача. Відповідач не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків та виконати свої зобов`язання за трудовим договором. Отже, нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим.

У письмовій відповіді на апеляційну скаргу позивач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи повністю позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення ст. 116 КЗпП України при звільненні відповідач не виплатив позивачу належні суми, відповідач не довів відсутність вини у невиконанні своїх зобов`язань, покладених на нього щодо розрахунку з позивачем при його звільненні.

З такими висновками суду першої інстанції повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 25.07.2016 працював на посаді начальника відділу матеріально-технічного забезпечення у структурному підрозділі «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

17.07.2017 наказом від 14.07.2017 №11186/ДС-ос ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату.

У цей же день позивач був ознайомлений з наказом та отримав від роботодавця трудову книжку.

З копій довідок-розрахунків вбачається, що ОСОБА_1 нараховано за березень 5858,31 грн. заробітну плату, за квітень 2017 року 2686,09 грн., за травень 2017 року 4423,89 грн., за червень 2017 року 4478,51 грн. та за липень 2017 року нараховано заробітну плату, грошову компенсацію за невикористану відпустку та одноразову грошову вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку в загальній сумі 20717,45 грн.

Проте, розрахунок з позивачем не було проведено при звільненні, що не заперечувалося відповідачем.

У відповідності до ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Приписами ст. 44 КЗпП України визначено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

У відповідності до вимог ст. ст. 116, 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходився з Регіональною філією "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в трудових відносинах до 17.07.2017 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав усі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.82 УПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Заперечення відповідача ґрунтуються на твердженні про відсутність первинних документів, при цьому відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростували твердження та докази позивача, а також щодо прийняття відповідних заходів щодо організації роботи відповідної комісії по врегулюванню спірних питань по виплаті заробітної плати звільненим працівникам, в тому числі і прийнятті рішень по виплаті не оспорюваних сум.

Суд відхиляє посилання відповідача на неможливість вивезти первинні документи, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не може позбавляти працівника гарантованих прав на оплату праці, тим більш, що законом не передбачено виключних обставин, які б надали можливість звільнити від цього обов`язку.

Розрахунки заробітної плати ОСОБА_1 не спростовані, позивач звільнений в зв`язку зі скороченням штату, а не з причин прогулу, в той же час доказів остаточного розрахунку з ним не надано, відтак його вимоги слід вважати доведеними.

Не заперечувалося, що деякі структурні підрозділи регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» здійснювали господарську діяльність на підконтрольній Україні території, починаючи з квітня 2016 року, а позивача звільнено 17.07.2017 року.

Відповідач належними та допустимими доказами, у відповідності до ст.ст.76-81 ЦПК України, не спростував відомості, наведені у письмових доказах - документах (довідках), наданих позивачем та не надав доказів, що відомості, які відображені в них є недостовірними.

Враховуючи обставини, викладені вище, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення на користь позивача нарахованої відповідачем суми заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та вихідної допомоги.

Щодо стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то суд виходить з наступного.

Згідно із частиною 1 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями ст.117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Встановлено, що причиною не проведення остаточного розрахунку при звільненні, є події, які призвели до втрати контролю над частиною підприємства, розташованого непідконтрольній території.

Крім того, відповідно до наданого представником відповідача висновку Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2 (а.с.101-105) щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Луганську, АДРЕСА_1 м. Донецьку.

З 20.03.2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі в у м. Луганську, у м. Донецьку, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб.

Початком дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначений висновок Торгово-промислової палати України є належним та допустимим доказом, підтверджує відсутність вини відповідача у нездійсненні своєчасного розрахунку з позивачем при його звільненні, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Такі загальновідомі обставини підтверджують наявність об`єктивних перешкод виконання обов`язку роботодавця з об`єктивних причин, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність вини в діях відповідача.

Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11.11. 2015 року № 6-2159цс15, від 11.05.2016 року № 6-383цс15, від 23.03.2016 року № 364цс16, від 23.03.2016 року № 365цс16, від 25.05. 2016 року № 948цс16, від 31.05.2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15.08.2018 року у справі № 264/925/17-ц, від 10.10.2018 року у справі № 225/5072/17.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Виходячи із вищевикладеного, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасуванню із ухваленням в цій частині рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з огляду на мотиви та підстави, викладені вище.

В решті рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2018 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні -скасувати, ухвалити в цій частині нове.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 83014,88 грн. відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: