КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/3299/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7921/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Владімірової Ольги Василівни в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2019 року у складі судді Марфіної Н.В.,

у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_2 , третя особа: публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» про визнання електронних торгів недійсними та скасування протоколу проведення прилюдних торгів й акту державного виконавця про реалізацію арештованого майна,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (надалі - Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві), державного підприємства «СЕТАМ» (надалі - ДП «СЕТАМ»), ОСОБА_2 про визнання електронних торгів недійсними та скасування протоколу проведення прилюдних торгів й акту державного виконавця про реалізацію арештованого майна.

Під час провадження справи у суді першої інстанції позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій він просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 ; зобов`язати відповідача ОСОБА_2 надати позивачу доступ до квартири та заборонити відповідачу ОСОБА_2 вселяти на виселяти інших осіб до вказаної квартири.

В обґрунтування заяви зазначено, що в межах примусового виконання рішення суду про стягнення з позивача на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованості, з прилюдних торгів, переможцем яких є відповідач, було реалізовано спірну квартиру, що перебувала в іпотеці банку.

Позивач вказував, що не має змоги потрапити в квартиру, оскільки виявилось, що замки в квартирі змінені, тож, на думку позивача, він незаконно позбавлений права користування спільним майном та доступу до своїх особистих речей і документів.

Обґрунтовуючи необхідність накладення арешту на квартиру позивач також посилався на те, що існує велика імовірність відчуження нерухомого майна третім особам, а також те, що ОСОБА_2 може проживати у спірному майні, здійснювати перепланування, проводити ремонтні роботи, вселяти в спірне майно інших осіб, що може завдати шкоди та видозмінити нерухоме майно у зв`язку із чим, в разі задоволення позову, позивачу прийдеться докласти зусиль для відновлення первинного стану нерухомого майна і за таких умов позивач вважає, що слід заборонити відповідачу ОСОБА_2 вселення у спірну квартиру та вселення у квартиру інших осіб із дозволу вказаного відповідача.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2019 року відмовлено у задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу районного суду та постановити по справі нове рішення про задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскільки з 26 лютого 2019 року до ОСОБА_2 перейшло право на володіння, користування та розпорядження на власний розсуд АДРЕСА_1 , що є предметом спірних відносин та єдиним житлом позивача, існує велика ймовірність відчуження даного нерухомого майна третім особам.

При цьому, зазначено, що заборона вчиняти дії, як спосіб забезпечення позовних вимог, може бути застосовано судом не тільки у випадку існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а й за наявності реальної ймовірності такого відчуження. Відтак, накладення арешту на нерухоме майно є обґрунтованим та доцільним.

Посилаючись на вказане та те, що у зв`язку з тим, що станом на дату подання про забезпечення позову доступ до квартири, яка є предметом спору, обмежений з вищезазначених обставин, та в силу таких обставин скаржник позбавлений доступу до своїх особистих речей та документів, тому існує реальна необхідність щодо зобов`язання відповідача, надати доступ до спірного нерухомого майна, позивач просить апеляційну скаргу задовольнити.

Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_2 та представника АТ «Укрсиббанк», які просили апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позивачем вимоги про забезпечення позову, в даному випадку взагалі не можна віднести до видів забезпечення позову, оскільки такі вимоги частково є тотожними вже заявленим позовним вимогам, а в іншій частині є способами захисту у відповідності до положень ст. 5 ЦПК України і тому не можуть бути застосовані як вид забезпечення позову, враховуючи, що способи захисту визначаються позивачем у позовній заяві та мають розглядатися у позовному провадженні результатом якого є прийняття відповідного рішення суду щодо заявлених позовних вимог.

З вказаним висновком суду повністю погодитися не можливо, з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів справи, на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва у справі за позовом ПАТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, яким солідарно з відповідачів на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 767383,49 , 15 квітня 2014 року було видано виконавчий лист (а.с.11).

Встановлено, що за вказаним виконавчим листом старшим державним виконавцем Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Колодчуком С.В. відкрито виконавче провадження, накладено арешт на майно боржників (а.с.13, 26) й на виконання рішення суду реалізовано кв. АДРЕСА_1 шляхом проведення електронних торгів (а.с.36).

ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом про визнання електронних торгів недійсними, скасування протоколу проведення прилюдних торгів та акту державного виконавця про реалізацію арештованого майна.

Отже, по справі оспорено дійсність проведених електронних торгів, за наслідками яких ОСОБА_2 придбала у власність кв. АДРЕСА_1

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову визначено статтею 150 ЦПК України. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Із позовної заяви вбачається, що спір виник щодо реалізованої на прилюдних торгах квартири АДРЕСА_1 , переможцем яких визнано відповідача.

Відтак побоювання заявника, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову відповідачем не спростовані.

Суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені обставини.

Забезпечення позову у спосіб, обраний позивачем не завдає шкоди відповідачу ОСОБА_2 , оскільки накладення арешту на нерухоме майно тимчасово перешкоджає лише відчуженню такого майна.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушення або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» ( рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язком є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема і у пункті мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів держави.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 року наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

За таких обставин, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню в частині вимог заяви про накладення арешту на кв. АДРЕСА_1 з постановленням в цій частині нової ухвали про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне помешкання.

З висновками суду першої інстанції в іншій частині вирішення вимог заяви колегія суддів погоджується й вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та ґрунтуються на законі.

Так, позивач просить зобов`язати ОСОБА_2 надати йому доступ до кв. АДРЕСА_1 та заборонити відповідачу вселяти на виселяти в зазначену квартиру інших осіб.

Між тим, як убачається з пояснень в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 , на час придбання нею нерухомого майна у помешканні проживала інша особа, а не ОСОБА_1 , яка після пред`явлення вимог, забравши все майно, добровільно виселилася, після чого у квартиру заселилася вона - відповідач.

Отже, ОСОБА_2 , набувши у власність спірну квартиру за результатами проведених електронних торгів, має право нею володіти і користуватися на власний розсуд, в той час як право власності ОСОБА_1 на вказане майно нині припинено.

Право користування є похідним від права власності.

Вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши відповідні норми процесуального права, а також врахувавши зміст позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення поданої по справі апеляційної скарги.

Отже, ухвала суду підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про часткове задоволення заяви й накладення арешту на кв. АДРЕСА_1 .

У решті ухвалу районного суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Владімірової Ольги Василівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2019 року в частині вимог заяви про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 скасувати та постановити в цій частині нове судове рішення.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі акту про проведені електронні торги та свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 26 лютого 2019 року.

В решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 червня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: