ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7221/19 Справа № 180/2621/18 Суддя у 1-й інстанції - Хомченко С. І. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Городничої В.С.

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі Порубай М.Л.

розглянувши в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи, в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 17 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що, оскільки він був прийнятий на військову службу за контрактом в особливий період, на нього розповсюджуються гарантії, встановлені ст. 119 Кодексу законів про працю України, а саме те, що на час військової служби за ним зберігаються місце роботи, посада та середній заробіток. Незважаючи на це, відповідач, після укладення позивачем контракту на проходження військової служби від 19.05.2016 року, звільнив останнього з роботи наказом № 438/к від 11.10.2016 року на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, що є незаконним. Оскільки він з 27 травня 2016 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, він був обмежений у вільних діях по захисту своїх трудових прав і не мав можливості звернутися до суду, а тому просив суд визнати поважними причини пропуску строку звернення з позовом до суду та поновити цей строк.

Крім того, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ від 11.10.2016 року за № 438/к, яким його звільнено з посади підземного кріпильника 4 розряду на шахті №3/5 АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом; поновити на роботі на вказаній посаді; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 17 травня 2019 року позов задоволено. Поновлено ОСОБА_1 пропущений строк на подання позову до АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Визнано протиправним та скасовано наказ голови правління ПАТ Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» Зільбермана О.Ю. від 11.10.2016 року № 438/к про звільнення ОСОБА_1 з посади підземного кріпильника 4-го розряду шахти № 3/5 на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом зі строком дії, встановленого ч. 2 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Поновлено ОСОБА_1 на роботі в АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на посаді підземного кріпильника 4-го розряду шахти № 3/5 з 11 жовтня 2016 року. Стягнуто з АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення у розмірі 79560 грн., з урахуванням належних до утримання податків і зборів. Вирішено питання щодо судових витрат.

З таким рішенням суду АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» не погодилося та подало апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та просить в задоволенні позову відмовити повністю.

В своїй апеляційній скарзі АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат»посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

ОСОБА_1 своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат», не скористався.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач наказом № 1101 від 19.10.2001 року був прийнятий на роботу до ПАТ «Марганецький ГЗК» на посаду учня підземного дорожнього шляхового робітника шахти №3/5.

На підставі наказу від 22.09.2014 року за №1214 «Про увільнення від роботи працівників, призваних на строкову військову службу» по ПАТ «МГЗК» позивач був увільнений від роботи у зв`язку із призовом на строкову військову службу із збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку, на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

19.05.2016 року позивач уклав з Міністерством оборони України в особі командира військової частини пп НОМЕР_1 ОСОБА_2 про проходження військової служби у Збройних силах України строком на три роки.

Наказом голови правління ПАТ «Марганецький ГЗК» від 11 жовтня 2016 року за № 438/к позивач був звільнений з роботи з посади підземного кріпильника 4-го розряду шахти №3/5 у зв`язку з вступом на військову службу за строковим контрактом, на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України.

Про звільнення з роботи позивачу стало відомо 03 грудня 2018 року з відповіді АТ «Марганецький ГЗК», копію наказу про звільнення позивача було надано через його представника ОСОБА_3 06 грудня 2018 року.

11 грудня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі.

Вирішуючи питання щодо правомірності звільнення позивача з роботи та його поновлення на посаді, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що Указом виконуючого обов`язки Президента України від 17.03.2014 р. № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 р. прийняте в межах конституційних повноважень рішення про часткову мобілізацію військовослужбовців строком на 45 діб.

Таким чином, суд зазначив, що з дня публікації Указу, тобто з 18.03.2014 року, почався особливий період, рішень про закінчення якого, на час розгляду справи, Президент не приймав.

Встановлено, що ОСОБА_1 уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України після 02 березня 2014 року, строком на три роки.

Рішень про повну демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, після видачі цих Указів, Президент не приймав.

Суд встановив, що ОСОБА_1 уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України під час кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, і останній, як військовослужбовець, несе службу особливого характеру під час дії в державі особливого періоду, а тому користується пільгами, передбаченими статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок» та частиною 3 статті 119 КЗпП України.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про визнання протиправним та скасування наказу голови правління ПАТ Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» Зільбермана О.Ю. від 11.10.2016 року № 438/к про звільнення ОСОБА_1 з посади підземного кріпильника 4-го розряду шахти № 3/5 на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом зі строком дії, встановленого ч. 2 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»; поновлення ОСОБА_1 на роботі в АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на посаді підземного кріпильника 4-го розряду шахти № 3/5 з 11 жовтня 2016 року.

Крім того, суд дійшов висновку про обґрунтованість клопотання позивача про поновлення строку на подання позовної заяви до суду, оскільки позивач перебуває на військовій службі, бере участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, а тому, із врахуванням особливостей проходження військової служби, був обмежений у вільних діях та у можливостях вчасно скористатися своїм право на звернення з позовом до суду.

Керуючись положеннями ч. 1, ч. 2 ст. 235 КЗпП України та виходячи з наданої відповідачем довідки про заробітну плату позивача, згідно якої його середньоденний заробіток складає 122,40 грн., суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час з моменту незаконного звільнення до дня ухвалення рішення, а саме - 122,40 грн. / середньоденний заробіток/ х 650 робочі дні/ днів вимушеного прогулу до дня постановлення рішення = 79560 грн.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що відповідач правомірно припинив трудовий договір з позивачем за п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, адже, уклавши уклавши 19.05.2016 року військовий контракт зі строком військової служби в календарному обчисленні три роки, передбаченим саме ч.2 ст. 23 ЗУ Про військовий обов`язок, позивач вступив на військову службу на професійній основі. Крім того, апелянт вважає, що позивачем без поважних причин пропущено передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк для звернення до суду, оскільки копія наказу про звільнення від 11.10.2016 року за №438/к була направлена на поштову адресу позивача, а поштове повідомлення про вручення свідчить про те, що поштове відправлення вручене 03.11.2016 року, та на адресу військової частини, зазначеної у контракті про проходження військової служби. Крім того, копія зазначеного наказу про звільнення була 25.11.2016 року вручена особисто дружині позивача, про що свідчить її підпис, а копія наказу з відміткою додана до самої позовної заяви.
Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.
Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Законом України від 17 березня 2014 року був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49. Таким чином, з 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період.
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, Президент України не приймав.
Крім того, рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Згідно із частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
Пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України встановлено, що підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 119 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції, на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, посилався на те, що позивач уклав контракт під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, а тому ОСОБА_1 , як військовослужбовець користується пільгами, передбаченими статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2018 року (справа № 265/7936/17), у постанові від 05 грудня 2018 року (справа № 320/7296/17).
Таким чином, суд дійшов обгрунтованого висновку, що звільнення позивача із займаної посади було проведено у порушення вимог КЗпП України, а тому позивач підлягає поновленню на роботі.
Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості клопотання позивача про поновлення строку на подання позовної заяви до суду, оскільки позивач через поважні причини, а саме, проходження військової служби, не зміг вчасно скористатися своїм право на звернення з позовом до суду.
Крім того, враховуючи вищезазначене та керуючись ч. 2 ст. 235 КЗпП України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав, для стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Тож, керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" залишити без задоволення.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 17 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова