Справа № 158/224/19 Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О. К.
Провадження № 22-ц/802/891/19 Категорія: 60 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Концевич Я. О.,

з участю: представника АТ КБ «ПриватБанк» Кузіна Є. В.,

представника ПАТ «Комерційний банк «Надра» Савчука О. Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: другий відділ державної виконавчої служби м. Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області, приватний нотаріус Ківерцівського районного нотаріального округу Кузьміч Надія Володимирівна, про скасування арешту житлового будинку та земельної ділянки та зняття іпотечного обтяження за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 травня 2019 року,-

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «Комерційний банк «Надра», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: другий відділ державної виконавчої служби м. Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області, приватний нотаріус Ківерцівського районного нотаріального округу Кузьміч Надія Володимирівна, про скасування арешту житлового будинку та земельної ділянки.

Покликалася на те, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області з неї на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто 10428 грн. 32 коп. та 224 грн. 28 коп. судових витрат, так як виконавчий лист за даним рішенням суду перебував на виконанні у Другому відділі ДВС м. Луцька, тому ними було прийнято постанову про накладення арешту на все майно, належне їй, а саме на житловий будинок та земельну ділянку площею 0,20 га кадастровий № 010010277, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . У 2012 році вона виконала вказане рішення суду повністю, виконавчих проваджень щодо неї немає, однак арешт майна не знятий, що позбавляє її можливості розпорядитись належним їй житловим будинком та земельною ділянкою. Крім того, нею було оформлено договір іпотеки, однак він мав би припинити свою дію у зв`язку з повним виконанням нею зобов`язання у 2012 році перед ПАТ КБ «Надра». На підставі викладеного просила звільнити з-під арешту та іпотечного обтяження житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку розміром 0,020 га кадастровий № 010010277, що належать на праві власності ОСОБА_1 .

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.05.2019 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати це рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, просить судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, аналізуючи зміст оскарженого судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 125020668 від 23.05.2018 (а.с. 5-8) накладено арешт на:

1) земельну ділянку площею 0,20 га кадастровий номер 010010277, за адресою АДРЕСА_1 за реєстраційним номером 7461786 від 26.06.2008 на підставі договору іпотеки № 1727 від 26.06.2008;

2) все нерухоме майно в межах суми 27 152,15 грн. за реєстраційним номером 9979330 від 29.06.2010 на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № 19393089 від 21.05.2010 головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції А.П. Приходько;

3) все нерухоме майно в межах суми 77 877,27 грн. за реєстраційним номером 10436348 від 02.11.2010 на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № 21660431 від 22.09.2010 головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції А.П. Приходько;

4) все нерухоме майно в межах суми 34028,15 грн. за реєстраційним номером 10518485 від 22.11.2010 на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 11.11.2010 державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції Воробей О.А.;

5) все нерухоме майно за реєстраційним номером 11575973 від 06.09.2011 на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № 2025640 від 10.08.2011 головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції А.П. Солтисюк;

6) все нерухоме майно за реєстраційним номером 11804521 від 04.11.2011 на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № 29132099 від 27.10.2011 старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції О.А.Воробей.

В позовній заяві ОСОБА_1 просила звільнити з-під арешту та іпотечного обтяження житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку розміром 0,020 га кадастровий № 010010277, що належать їй на праві власності.

Відповідно до п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судових рішень.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ст. 18 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Частиною 2 статті 386 ЦК України встановлено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Зокрема, статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З системного аналізу вказаних норм права вбачається, що особа може порушувати питання про захист свого права власності на певне майно у разі, якщо інша особа, не маючи цього права відносно цього ж майна, не визнає, порушує чи оспорює відповідні права позивача.

Способами захисту суб`єктивних цивільних є закріпленні законом матеріально правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів вказаний в ст. 16 ЦК України, який не є вичерпним та застосовується судом, залежно від змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушено, а також наслідків, що спричиненні цим порушенням.

Верховний Суд України у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року висловив правову позицію, за якою правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Звертаючись до суду із позовом за захистом своїх прав, ОСОБА_1 відповідачами у даному спорі визначила ПАТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «Комерційний банк «Надра», що свідчить про те, що на думку позивача на даний час саме вказані юридичні особи порушують, не визнають або оспорюють її права.

Статтями 12, 11, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Позивачем всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не подано до суду жодних доказів, які б підтверджували факт накладення арештів на її нерухоме майно в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк». З відповіді Другого відділу ДВС м. Луцька ГТУЮ у Волинській області за № 47082 від 30.10.2018 вбачається, що арешти накладалися державними виконавця під час примусового виконання рішень стягувачем за якими є ПАТ «Комерційний банк «Надра».

Беручи до уваги вищевикладене, ту обставину, що позивачем не доведено, як саме порушуються її права відповідачі, місцевий суд прийшов до привильного висновку про відмову у задоволенні позову.

ОСОБА_1 як на підставу свого позову, посилалася на те, що на теперішній час відсутні відкриті виконавчі провадження щодо стягнення з неї на користь відповідачів заборгованості, однак арешти з майна до теперішнього часу не знято, у зв`язку з чим, вона не має можливості вільно реалізовувати своє право власності щодо свого майна.

Доводи позивача є безпідставними, з огляду на таке.

Із відповіді Другого відділу ДВС м. Луцька ГТУЮ у Волинській області за № 47082 від 30.10.2018 (а.с. 10) вбачається, що станом на 30.10.2018 відкритих виконавчих проваджень щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь фізичних, юридичних осіб та держави немає. Однак на виконанні у відділу перебували виконавчі провадження № 32769253, 32769245 та 22723760, які були повернуті стягувачам у зв`язку з відсутністю майна боржника на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Частиною п`ятою статті 47 Закону передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статті 22 цього Закону.

Відповідно до статті 49 Закону виконавче провадження підлягає закінченню у передбачених частиною першою цієї статті випадках. При цьому у цій правовій нормі не зазначено про можливість закінчення виконавчого провадження у зв`язку з відсутністю майна у боржника.

Згідно частини другої статті 50 Закону у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Таким чином, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону.

За таких обставин, у зв`язку з відсутністю майна у боржника, державними виконавцями було винесено постанови про повернення виконавчих документів стягувачу, але законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення з цих підстав виконавчого документа стягувачу, який має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано і боржником за яким є саме позивач у цій справі.

Крім того, стягувач має право в порядку, передбаченому статтею 433 ЦПК України, поновити пропущений строк для пред`явлення виконавчих листів до виконання.

Також необхідно звернути увагу позивача на таке.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 19, 20 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 3 червня 2016 року № 5 роз?яснено, що у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК (який кореспондується з розділом VII ЦПК України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року). Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Така правова позиція висловлена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18).

Частиною першою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» також передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Однак, ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» наділяє виключним правом на звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна особу, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові.

Оскільки позивач ОСОБА_1 є боржникам у справах про стягнення заборгованості, й арешти накладено державними виконавцями на її майно в порядку виконання рішення суду про стягнення заборгованості, а тому, законом для боржника встановлений інший порядок захисту їх майнових прав, як сторони виконавчого провадження - шляхом оскарження дій, рішень чи бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Щодо позовних вимог про звільнення майна з-під іпотеки, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Змістом частин першої, другої статті 590 ЦК України визначено порядок дій заставодержателя (іпотекодержателя) щодо захисту свого права у разі, коли основне зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін). У такому разі заставодержатель набуває право звернення до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави.

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.

Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону України «Про іпотеку», до яких зокрема належать: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 04.08.2014 у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк Надра» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 6МС/2008/980-МК/33 від 25.06.2008 року укладеним між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк Надра» ОСОБА_1 , в розмірі 111938 грн. 03 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку площею 0,20 га, з призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:001:0277, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВЛ № 012204, виданого Звірівською сільською Ківерцівського району Волинської області 30.01.2008 на підставі рішення Звірівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області № 18/10 від 10.05.2005.

Оскільки, всупереч положень ст. 81 ЦПК України, позивач не довів наявність підстав для припинення іпотеки, апеляційний суд дійшов висновку, що позовна вимога про звільнення майна з-під іпотечного обтяження безпідставна та до задоволення не підлягає.

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, правильно визначив характер існуючих між сторонами спірних правовідносин та дійшов обґрунтовано висновку про безпідставність заявленого позову, у зв`язку з чим правомірно відмовив у його задоволенні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та є суб`єктивною оцінкою обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 травня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді