Справа № 573/25/19
Номер провадження 2-о/573/11/19
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

09 січня 2019 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючого судді Замченко А.О.,

з участю секретаря Півньової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білопілля в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Білопільський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, про встановлення факту смерті,

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті її матері ОСОБА_2, яка померла 15 липня 2018 року в с. Софіївка, Сімферопольського району, АР Крим, яке на даний час є тимчасово окупованою територією України, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, а тому отримати документ, що може бути прийнятий відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті та видачі свідоцтва про смерть на території України неможливо, у звязку з чим вона позбавлена можливості реалізувати своє право на отримання спадщини.

У судове засідання ОСОБА_1 не зявилася, подала заяву, в якій справу просить слухати без її участі, а заяву задовольнити (а. с. 16).

Представник Білопільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області в судове засідання також не зявився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 14). Начальник Відділу ОСОБА_3 подав заяву, в якій справу просить слухати без його участі, проти задоволення заяви не заперечує (а. с. 15).

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що матірю заявниці ОСОБА_1 була ОСОБА_2 (а. с. 4, 5).

15 липня 2018 року остання померла в с. Софіївка, Сімферопольського району, АР Крим, на підтвердження чого заявниця надала суду свідоцтво про смерть серії І-АЯ №644079 від 15 листопада 2018 року, видане Сімферопольським районним відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим (а. с. 6).

Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України).

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

У частині 1 ст. 1, ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено що, тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.

Під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження та смерті особи на тимчасово окупованій території України необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Lоizidou v. Тиrкеу», «Сургus v. Тиrкеу»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Моzег v. thе Republic of Moldova and Russia», «Ilasси аnd Оthers v. Моldovа and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia casе), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони.

Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого в згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду в такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братися до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозвязку під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними якщо ці органи створені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Тобто свідоцтво про смерть ОСОБА_2, яка померла 15 липня 2018 року, про що 17 липня 2018 року Сімферопольським районним відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим складено відповідний актовий запис №961 - на території тимчасово не підконтрольній Україні, не створює правових наслідків для заявниці.

З огляду на викладене, суд вважає, що ОСОБА_1 як дочка померлої ОСОБА_2 має право звернутись до суду з даною заявою.

Факт смерті останньої підтверджується свідоцтвом про її смерть, яке видане на непідконтрольній владі території. Встановлення факту смерті породжує юридичні наслідки, тобто від нього залежить виникнення особистих чи майнових прав заявника; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, як за рішенням суду. Заявник не має іншої можливості одержати документ, який посвідчує факт смерті, що має юридичне значення. Отже є всі підстави для задоволення заяви та встановлення факту смерті її матері ОСОБА_2

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 265, 315-319 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Заяву ОСОБА_1 (41860, Сумська область, Білопільський район, с. Супрунівка, вул. Центральна, 14, РНОКПП НОМЕР_1), заінтересована особа: Білопільський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області (41800, Сумська область, місто Білопілля, вулиця Сумська, будинок 3, ), про встановлення факту смерті задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла 15 липня 2018 року в с. Софіївка, Сімферопольського району, АР Крим.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сумського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду через Білопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ЦПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя -