Справа № 365/406/19
Номер провадження: 2/365/261/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22.11.2019 смт. Згурівка Київської області

Згурівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Денисенко Н.О.

секретар

судового засідання Матвієнко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Згурівської районної державної адміністрації Київської області про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

29 липня 2019 року позивач звернувся до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , в якому зареєстровані відповідачі, які з 2014 року в ньому не проживають, виїхали в місто Глобино Полтавської області. Особистих речей в будинку не мають, залишили його добровільно, витрат по утриманню не несуть, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов проживання відповідачів. Реєстрація відповідачів у будинку створює позивачу перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування спірним житлом, та застосовувати до відповідачів положення ст.ст. 141, 142 ЦПК України.

Ухвалою Згурівського районного суду Київської області від 02.08.2019 витребувано від Органу опіки та піклування Згурівської районної державної адміністрації Київської області письмовий висновок щодо визнання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 07.10.2019, занесеною до протоколу судового засідання, продовжено підготовче засідання на 10 днів.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, про час і місце судового розгляду були оповіщені у встановленому порядку, позивач та третя особа направили заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, позивач позов підтримує повністю, відповідачі повторно про причини неявки суду не повідомили, копію позовної заяви з додатками отримали, своїх заперечень та відзиву на позов не наддали.

Оцінюючи наведені у справі аргументи, ґрунтуючись на засадах верховенства права, на повно і всебічно з`ясованих обставин, об`єктивно та безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, наявних у справі, суд дійшов висновку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку номер АДРЕСА_1 (а.с.10-16, 17-18, 19, 20 - копії технічного паспорта, Договору купівлі-продажу та його дублікату, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно).

У спірному будинку зареєстровані всі троє відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , проте не проживають у ньому. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дочками ОСОБА_2 , що вбачається із висновку органу опіки та піклування. Це житло не є їхнім постійним місцем проживання та ОСОБА_2 не відноситься до нього як такого, не веде із позивачем спільного господарства з 2014 року, тобто понад 1 рік. Відповідачі проживають у місті Глобино Полтавської області (а.с.21, 22-25, 26 - копії облікової картки об`єкта господарського обліку на 2016-2020 роки, довідка, акт обстеження).

В ході розгляду справи встановлено, що між сторонами не існують договірні відносини з приводу користування житлом. Натомість вбачається, що відповідач ОСОБА_2 добровільно вибула із спірного житлового приміщення разом зі своїми двома малолітніми дітьми та не виявляє бажання продовжити користування житлом.

Орган опіки і піклування Згурівської районної державної адміністрації Київської області з метою захисту житлових та майнових прав та інтересів малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вважає за недоцільне визнавати їх такими, що втратили право на користування житлом, оскільки не мають житла, де могли би бути зареєстровані (а.с.52-53 - висновок).

При поданні позову позивач сплатив судовий збір у розмірі 2305,20 грн (а.с.1-3 - квитанції).

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов`язків цивільного характеру передбачено п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до вимог ст. 9 Конституції України та ст.ст. 2, 8 ЦПК України.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий позивачем на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема у п. 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Відтак відповідач ОСОБА_2 , вона ж як законний представник малолітніх дітей, не була позбавлена можливості відстоювати свою позицію під час судового розгляду, надавши належні, достовірні та допустимі докази на підтвердження наявності підстав перебувати на реєстраційному обліку в будинку, що належить позивачу, що проігнорувала.

Натомість позивач надав докази тривалого непроживання відповідачів у належному йому будинку.

Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково, так як в судовому засіданні доведено, що відповідач ОСОБА_2 відсутня у спірному житловому будинку без поважних причин понад один рік, між нею та позивачем не існують договірні відносини з приводу користування житлом, тому вона втратила право на користування спірним будинком, що належить позивачу на праві приватної власності.

У задоволенні інших позовних вимог вбачається за необхідне відмовити, зокрема щодо визнання відповідачів - двох малолітніх дітей такими, що втратили право на користування спірним будинком, оскільки малолітні діти в силу свого віку позбавлені можливості самостійно обирати місце проживання, що виключає безповажність причин їхнього непроживання у спірному житловому будинку.

Права осіб, які не досягли 18 років, в особливому порядку захищаються органами опіки та піклування.

Суд погоджується із висновком Органу опіки і піклування Згурівської районної державної адміністрації Київської області щодо недоцільності визнання малолітніх дітей такими, що втратили право на користування спірним житлом, оскільки він є достатньо обґрунтованим, базується на ретельному з`ясуванні обставин справи. Орган опіки і піклування з`ясував, що мати дітей ОСОБА_2 не надала згоди на зняття їх з реєстрації за спірною адресою.

Згідно з ч. 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до вимог ст. 165 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже двоє малолітніх дітей - відповідачі вважаються такими, що набули право користування спірним житловим будинком у встановленому законом порядку, на час розгляду справи судом не досягли віку, за якого можуть вільно визначати своє місце проживання, що свідчить про поважність причин їх непроживання у житловому будинку позивача.

Суд виходить також з того, що діти не досягли повноліття, а відтак не набули повної цивільної дієздатності. Місце проживання малолітніх дітей визначила їхня мати та діти змушені з нею проживати за іншою адресою. Відтак діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, причини їхнього непроживання у житловому будинку є поважними, а тому сам по собі факт їхнього непроживання у спірному будинку не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітні діти набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивач не надав, хоча це є його процесуальним обов`язком.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справах «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2003, « Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010.

З урахуванням установлених обставин, суд вважає, що визнання малолітніх дітей такими, що втратили право на користування спірним житловим будинком, за відсутності у них іншого належного їм на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для них надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві.

На підставі викладеного, керуючись п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41 Конституції України, ст. 150 ЖК України, ст.ст. 29, 317, 405 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 19, 81, 89, 141, 259-265, 268, 273 ЦПК України,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Згурівської районної державної адміністрації Київської області про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право на користування житловим будинком номер АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Згурівський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 , житель АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , зареєстрована по АДРЕСА_2 , житель АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_3 , зареєстрована по АДРЕСА_2 , житель АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач ОСОБА_4 , зареєстрована по АДРЕСА_2 , житель АДРЕСА_3 .

Третя особа Орган опіки і піклування Згурівської районної державної адміністраціії Київської області, вулиця Українська, буд. 19 смт. Згурівка Київської області, 07601, ідентифікаційний код в .

Повне судове рішення складене 22 листопада 2019 року.

Головуючий суддя Н.О. Денисенко