Дата документу 04.01.2019 Справа № 320/7022/17
ЗапорізькИЙ Апеляційний суд
Є.У. № 320/7022/17 Головуючий у І-й інстанції: Юрлагіна Т.В.
Провадження № 22-ц/807/268/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 січня 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Бєлки В.Ю.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 липня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначало, що 16.12.2010 року з відповідачем був укладений кредитний договір, згідно якого вона одержала від позивача кредит в сумі 3800 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв'язку з неналежним виконання відповідачем умов договору виникла заборгованість, яка станом на 31.08.2017 року складає 48382 гривні 72 копійки, з яких: 3687,40 гривень - заборгованість за кредитом, 38429,59 гривень - нараховані відсотки за користування кредитом, 3485,60 грн. - заборгованість за пенею, а також 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2280,13 гривень - штраф (процентна складова).

Посилаючись на зазначені обставини просило суд, стягнути заборгованість за договором про надання банківських послуг № б/н від 16.12.2010 року у розмірі 48382 гривні 72 копійки та витрат зі сплати судового збору у розмірі 1600 грн. 00 коп.,

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 липня 2018 року позовну заяву ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» суму заборгованості за договором про надання банківських послуг № б/н від 16.12.2010 року у розмірі 45602 гривні 59 копійок, з яких 3687,40 гривень - заборгованість за кредитом, 38429,59 гривень - нараховані відсотки за користування кредитом, 3485,60 грн. - заборгованість за пенею, а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 1600 гривень 00 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, в зв'язку зі спливом позовної давності до заявлених вимог.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не повною мірою відповідає таким вимогам.

Не визнаючи позов, відповідач у судовому засіданні посилалася на те, що строк дії наданої їй картки складав три роки, за час яких вона сплатила понад 20000 гривень за користування кредитними коштами, тому відповідно строк дії картки закінчився приблизно 17.10.2013 року. Надалі вона припинила користуватися кредитною карткою та з вересня 2014 року виїхала за межі України - до Казахстану, де й проживала понад три роки, не повертаючись до України. Відповідач вказує, що оскільки вона після виїзду за кордон нікого на вчинення будь-яких дій з оплати на картковий рахунок, укладання договорів, перерахування грошей від свого імені не уповноважувала, то, на думку відповідача, строк позовної давності до основної та додаткових вимог давно сплинув.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.12.2010 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір про надання банківських послуг б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 приєдналася до Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, Тарифів банку, які разом із заявою складають кредитний договір.

Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Саме такий договір був укладений і виконувався сторонами. Вимоги про визнання цього договору в цілому або його частини недійсними, а також про зміну або розірвання договору з передбачених законом підстав ОСОБА_3 не заявляла.

Таким чином, судом встановлено та не заперечувалося сторонами у судовому засіданні, що між позивачем та відповідачем 16.12.2010 року був укладений кредитний договір, який виконувався сторонами.

Згідно розрахунку заборгованості, доданого до матеріалів справи, відповідач станом на 31.08.2017 року має заборгованість у сумі 48382 гривні 72 копійки, з яких: 3687,40 гривень - заборгованість за кредитом, 38429,59 гривень - нараховані відсотки за користування кредитом, 3485,60 грн. - заборгованість за пенею, а також 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2280,13 гривень - штраф (процентна складова),що також підтверджується доданою до матеріалів справи копією розрахунку заборгованості (а.с.6-7).

Мотивуючи відмову у застосуванні наслідків пропуску строку позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Суд першої інстанції вважав встановленим, що останні платежі відповідачем було здійснено 11.11.2014 року та 28.04.2015 року шляхом внесення нею сум на погашення заборгованості за кредитним договором, а тому це є обставиною, яка свідчить про вчинення відповідачем дій, які відповідно до положень статті 264 ЦК України, свідчать про переривання строку позовної давності.

Натомість з наданих позивачем відомостей про рух коштів на рахунку відповідача вбачається, що зарахування 28.04.2015 року коштів у розмірі 7, 20 гр. було здійснене як перевід коштів між рахунками ( а.с. 125), а відомості щодо зарахування коштів 11.11.2014 року у цьому документі, на відміну від розрахунку заборгованості, який міститься на а.с. 7, взагалі відсутні.

Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Автоматичне списання позивачем з рахунку відповідача грошових коштів з метою погашення заборгованості за кредитним договором не є дією відповідача, що свідчить про визнання ним свого боргу перед кредитором, й не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, не можуть вважатися будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без відповідного волевиявлення останнього або без його схвалення.

Такі правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 та Верховним Судом у постановах від 12 квітня 2018 року у справі № 191/2478/15-ц (провадження № 61-2501св18), від 11 липня 2018 року у справі № 366/1088/16-ц (провадження № 61-17516св18). Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.

Посилання суду першої інстанції на те, що жодних належних доказів на підтвердження того факту, що вона не здійснювала платежі від 11.11.2014 року та 28.04.2015 року, відповідач не надала, судова колегія вважає таким, що не узгоджується з положеннями процесуального закону.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття "позовна" має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії "право на позов у матеріальному сенсі" (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Таким чином, враховуючи вищевикладене, та ту обставину, що позов заявлений за межами строку позовної давності, судова колегія вважає, що підстав для задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 липня 2018 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 4 січня 2019 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

В.Ю. Бєлка