Справа № 525/1539/18
Провадження № 2/525/77/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.01.2019 Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі: головуючого-судді Хоролець В.В., при секретарі Пилипенко П.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 селищної ради Великобагачанського району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в:

З позову ОСОБА_1 вбачається, що з 2006 року вона відкрито користується та володіє гаражем №33, який знаходиться за адресою селище ОСОБА_4 Багачка Великобагачанського району Полтавської області на вулиці Весняна, 1-а (бувша Піонерська). Даний гараж належить ОСОБА_3, оскільки був збудований відповідно до дозволів по рішенню виконавчого комітету №125 від 14.12.1987 року та проекту забудови. Усний договір купівлі продажу у 2006 році нотаріально не посвідчувався, але з цього часу позивачка ОСОБА_1 володіє цим гаражем, ремонтувала його. Даний гараж складається відповідно до технічного паспорта з гаража з погребом (літ.-Г-1). На балансі у селищній раді даний гараж не перебуває. Позивач ОСОБА_1 відкрито, безперервно володіє нерухомим майном, а саме гаражем з погребом починаючи з січня 2006 року, більше ніж десять років. В Єдиному реєстрі прав на нерухоме майно відомості на цей гараж з погребом відсутні.

Даний гараж знаходиться на земельній ділянці комунальної власності, але позивач ОСОБА_1 вже звернулася із заявою про надання їй даної земельної ділянки у власність площею 0,0080 га, про що є рішення ОСОБА_2 селищної ради від 16.08.2018 року.

Статтею 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом. Позивач ОСОБА_1 зазначає, що вона відкрито, безперервно володіла нерухомим майном, починаючи з січня 2006 року, більше ніж 10 років. Як стверджує позивач, в Єдиному реєстрі прав на нерухоме майно відомості на цей гараж відсутні. Посилаючись на вищевказані обставини та на положення ст.ст.335,344,387,391,396 ЦК України, постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року №5, позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду, в якому просила визнати за нею, ОСОБА_1, право власності за набувальною давністю на гараж №33, який знаходиться за адресою: селище ОСОБА_4 Багачка Полтавської області, вулиця Весняна, 1-а (бувша Піонерська) та складається в цілому з гаража з погребом (літ. - Г-1) (а.с.а.с.2-3).

Ухвалою суду від 29.11.2018 року було відкрито спрощене позовне провадження у справі і судовий розгляд справи призначений на 21.12.2018 року (а.с.18), який було перенесено з поважних причин на 04.01.2019 року.

До початку розгляду справи по суті від відповідача у справі ОСОБА_2 селищної ради Полтавської області надійшли листи про те, що ОСОБА_2 селищна рада визнає позов ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю і прохає провести розгляд справи у відсутність представника селищної ради (а.с.а.с.27,42).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, від неї до суду надійшла письмова заява про те, що вона не заперечує проти задоволення заяви ОСОБА_1 і просить провести розгляд справи у її відсутність (а.с.28).

Позивач у справі ОСОБА_1 подала заяву про підтримання заявлених позовних вимог та просила їх задовольнити, а справу розглянути на підставі наявних доказів (а.с.44).

У звязку з викладеним, суд вирішив за можливе розглянути справу в судовому засіданні у відсутність учасників справи, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.247 ЦПК України та Рішення Конституційного Суду України №16-рп/2011 від 08.12.2011 року (справа про фіксування судового процесу технічними засобами).

За нормою ч.1 ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідач у справі має право визнати позов на будь-якій стадії судового процесу (п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України). Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 селищної ради Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 15 ЦК України (норма матеріального права) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року.

В цьому контексті необхідно зазначити, що за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право предявити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обовязків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Також, Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09.12.2010 року, яке набуло статусу остаточного 09.03.2011 року ще раз вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «ОСОБА_5 проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні це певна річ (обєкт), щодо якої виник спір.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що відповідно до рішення 21 сесії 7 скликання ОСОБА_2 селищної ради Полтавської області від 16.08.2018 року «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуальних гаражів громадянці ОСОБА_1В.», сесія селищної ради вирішила надати громадянці ОСОБА_1 дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0, 0080 га для будівництва індивідуальних гаражів у власність за рахунок земель ненаданих у власність та користування в межах селища Велика Багачка вул. Весняна Великобагачанського району Полтавської області (а.с.5).

З довідки №6400 від 03.09.2018 року, виданої ОСОБА_2 селищною радою Полтавської області вбачається, що згідно наявних земельно облікових документів, рішення щодо передачі земельних ділянок у власність для будівництва індивідуальних гаражів громадянці ОСОБА_1, жительці АДРЕСА_1 на території ОСОБА_2 селищної ради за період до 2018 року відсутні (а.с.6).

З довідки №9480 від 12.11.2018 року, виданої виконавчим комітетом ОСОБА_2 селищної ради Полтавської області вбачається, що гараж №33, який побудований громадянкою ОСОБА_1, жителькою АДРЕСА_2, знаходиться за адресою сел. Велика Багачка, вул. Весняна, 1А (а.с.7).

Актом від 26.11.2018 року по сел. ОСОБА_4 вбачається, що громадяни ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в присутності депутата ОСОБА_2 селищної ради ОСОБА_8 стверджують, що ОСОБА_1 фактично відкрито використовує на правах власника гараж № 33 по вул. Весняна 1 а з 2006 року (а.с.8).

Відповідно до рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 селищної ради Полтавської області №125 від 14.12.1987 року, надано дозвіл громадянці ОСОБА_3 на будівництво гаража і господарського приміщення на земельній ділянці, наділеної колгоспом імені Леніна по вулиці Піонерська (а.с.9).

З дозволу про проведення будівельних робіт вбачається, що виконком ОСОБА_2 селищної ради дозволяє ОСОБА_3 на земельній ділянці, що відведена під забудову відповідно до рішення виконкому ОСОБА_2 селищної ради від 14.12.1987 року № 25 будівництво гаража, строк закінчення будівництва грудень 1990 року (а.с.10).

З акта виносу в натурі меж земельної ділянки і розмітки будівництва від 07.12.1989 року вбачається, що ОСОБА_9-представник районного архітектора на підставі рішення виконкому ОСОБА_2 селищної ради народних депутатів № 25 від 14.12.1987 року і відповідно до проекту забудови земельної ділянки, в присутності представника виконкому ОСОБА_2 селищної ради народних депутатів ОСОБА_10 встановлено межі земельної ділянки, яка була виділена громадянці ОСОБА_3 для побудови гаража і господарських споруд. Площа земельної ділянки становить 40 кв.м. Земельна ділянка знаходиться в сел. Велика Багачка Полтавської області по вул. Піонерська (а.с.11).

Відповідно до проекту забудови земельної ділянки індивідуального забудовника вбачається, що в сел. Велика Багачка по вул. Піонерська дозволено на підставі рішення ОСОБА_2 селищної ради забудову гаража, площа ділянки під забудову 40 кв. м. на забудовника ОСОБА_3 (а.с.12).

З технічного паспорта на гараж та експлуатації приміщень до плану гаража №33 по сел. Велика Багачка вул. Весняна №1А Полтавської області вбачається, що даний гараж з погребом позначений літерою Г-1 (а.с.а.с.13-16).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Згідно з ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У Цивільному кодексі України набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов.

Згідно ст.344 ЦК України, підставами для набуття права власності на майно за набувальною давністю, є добросовісне заволодіння особою чужим майном і відкрите, безперервне володіння нерухомим майном протягом десяти років.

При цьому, добросовісним заволодінням може вважатись таке, коли володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю.

Відповідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2001 року.

Таким чином, інститут набувальної давності за своєю правовою природою покликаний усунути юридичну невизначеність поняття фактичного володіння майном, ввести до цивільного обороту вибулі з нього нерухомі речі, чим забезпечити стабільність цивільних правовідносин. Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності наріч виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, тобто не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК України, а саме: наявність законного об'єкту володіння, добросовісності, відкритості, безперервності, визначених законом строків володіння. Відсутність однієї із них виключає можливість для позитивного вирішення справи. При цьому, дана стаття визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю.

Зокрема, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна.

Крім того, володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, та безперервним протягом визначених законом строків (для нерухомого майна протягом 10 років, а для рухомого майна - 5 років).

Законний об'єкт володіння означає, що річ, якою володіє особа (особи), не виключений з цивільного обороту та не обмежений в цьому.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових справ», право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати зокрема, таке: 1) володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; 2) володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; 3) володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст.344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є ( ч.2 ст.344 ЦК України).

Право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей обєкт третіми особами за набувальною давністю.

До набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають права на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Отже, давнісний володілець має право на захист свого володіння. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Так, відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою розяснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський Суд з прав людини визначив, що оскільки призначенням Конвенції є захищати реальні права людини, а не ілюзорні, справедливий баланс між різними інтересами, що розглядаються, може бути порушено не тільки тоді, коли відсутні положення для захисту гарантованих прав, а й коли їх не дотримуються належним чином (пункти 56 та 61 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «ОСОБА_11 проти Іспанії», заява № 4143/02).

В рішенні Європейського суду з прав людини «Проніна проти України» в пп.25,26 Європейський суд, визнаючи порушення вимог ч.1 ст.6 Конвенції зазначив, що національні суди не вчинили жодної спроби проаналізувати позов заявниці з точки зору доводів заявниці щодо порушення вимог Конституції України попри пряме посилання у кожній судовій інстанції, хоча ці доводи були специфічними, доречними та важливими.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Аналогічні положення містяться у ч.1 ст.15 ЦК України та ст.3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК).

Проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, враховуючи визнання відповідачем та третьою особою - ОСОБА_2 селищною радою Полтавської області та ОСОБА_3 заявлених позовних вимог ОСОБА_1, а також розяснення, що викладені в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових справ», суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 селищної ради Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на гараж за набувальною давністю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41,55 Конституції України, ст.ст.15,16,321,328,344, п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.4,11,12,13,49,76-80,81,83,206,247,259,263-265,272-273,274-279 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 селищної ради Великобагачанського району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на гараж за набувальною давністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на гараж №33, який знаходиться за адресою: селище ОСОБА_10 Багачка Великобагачанського району Полтавської області, вулиця Весняна (колишня Піонерська), 1-а та складається в цілому з гаража з погребом, що позначений в характеристиці будівель і споруд літерою Г-1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до пп.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Великобагачанський районний суд Полтавської області.

На виконання п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України судом зазначається повне найменування сторін: позивач ОСОБА_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1; відповідач ОСОБА_2 селищна рада Великобагачанського району Полтавської області, місце знаходження сел. Велика Багачка, вул. Каштанова, 20 Великобагачанського району Полтавської області, ідентифікаційний код в ; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків суду не відомий.

Суддя В.В.Хоролець