Справа №198/773/18
Провадження №2/0198/9/19
10 січня 2019 року Юрївський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Гайдар І.О., за участю секретаря судового засідання Ткаченко Т.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Юрївка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову позивачка зазначає, що їй на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Вербуватівка, вул. Зелена, буд. 48.
Окрім ОСОБА_1 у вказаному житловому приміщенні зареєстрована, але фактично не проживає ОСОБА_2
Оскільки у добровільному порядку відповідачка відмовляється знятись з реєстраційного обліку місця проживання, позивачка змушена звернутись до суду та просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Вербуватівка, вул. Зелена, буд. 48.
Ухвалою суду від 28 листопада 2018 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 18 грудня 2018 року.
18.12.2018 р. підготовче судове засідання відкладено в звязку з неявкою відповідачки.
02.01.2019 р. підготовче провадження закрито та призначено судовий розгляд цивільної справи.
Позивачка в судове засідання не зявилась, але надала заяву про розгляд справи з її відсутності, а також не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Відповідачці у встановленому законом порядку за останнім відомим місцем проживання направлено позовну заяву з доданими документами та ухвалу про відкриття провадження, якою повідомлено про розгляд справи у порядку загального позовного провадження, а також розяснено право подати відзив на позовну заяву. Однак, поштова кореспонденція повернулась на адресу суду з відміткою «адресат не проживає» (а.с. 28, 29).
18 грудня 2018 року ОСОБА_2 за місцем проживання направлено повістку про виклик до суду, проте зазначена поштова кореспонденція також не була вручена відповідачці та повернулась до суду з відміткою «адресат не проживає» (а.с. 37-39). Окрім того, 18.12.2018 р. та 02.01.2019 р. на офіційному веб-сайті судової влади розміщено оголошення про виклик відповідачки до суду.
За правилами п. 4 ч. 8 ст. 128, ч. 1 ст. 190, п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку/копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, вважається днем вручення судової повістки/судового рішення.
З огляду на викладене, суд вважає, що відповідачка належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, однак, ні в підготовче засідання, ні в судове засідання не зявилась, відзиву на позов, заяв про розгляд справи за її відсутності не надавала, про причини неявки суд не повідомила, у звязку з чим зі згоди позивача та на підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі матеріалів.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши повно, всебічно та обєктивно обставини справи та докази, суд доходить таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 являється власником житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Вербуватівка, вул. Зелена, буд. 48, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Юрївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області 26.01.2011 р., зареєстрованим у реєстрі за № 44, Витягом про державну реєстрацію прав, виданим КП «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації», номер запису про право власності 136 в книзі 6 (а.с. 10-11).
Згідно з довідкою № 2112, виданою виконкомом Варварівської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області 22.10.2018 р., у житловому будинку, розташованому за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Вербуватівка, вул. Зелена, буд. 48, окрім позивачки, зареєстрована її невістка ОСОБА_2, при цьому остання з 2016 року у будинку не проживає (а.с. 5).
Як виходить з актів обстеження фактичного проживання ОСОБА_2 у вищезазначеному домоволодінні, складених 22.10.2018 р. та 09.01.2019 р. депутатом Варварівської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області ОСОБА_3 в присутності членів комісії ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідачка не проживає у житловому приміщенні з 2016 року (а.с. 6, 41).
Отже, відповідачка не належить до членів сімї позивачки, тривалий час не проживає у будинку, проте добровільно знятись з реєстраційного обліку місця проживання відмовляється, чим перешкоджає ОСОБА_1 у здійсненні нею права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним нерухомим майном.
В той же час, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивачка чинить перешкоди відповідачці у здійсненні нею права користування житловим приміщенням, а також, що ОСОБА_2 зверталась до суду чи інших органів влади за захистом своїх житлових прав. Також суду не представлено доказів на підтвердження участі відповідачки у здійсненні витрат на утримання будинку.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР та передбачають правомочності щодо використання житла для особистого проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Наведені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 р у цивільній справ № 6-709цс16.
За таких обставин, враховуючи, що відповідачка не належить до членів сімї позивачки, не проживає в житловому будинку протягом тривалого часу, суд вважає необхідним задовольнити позов та визнатиОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Вербуватівка, вул. Зелена, буд. 48.
Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачкою сплачено судовий збір, тому відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідачки на користь ОСОБА_1 у розмірі 704,80 грн.
Керуючись ст.ст. 16, 319, 321, 383, 391 ЦК України , ст.ст. 4, 141, 265, 268, 273, 280 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та відкрити у цивільній справі загальне позовне провадження задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Вербуватівка, вул. Зелена, буд. 48.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2), на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, (адреса зареєстрованого місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.
Рішення суду, що набрало законної сили, є підставою для зняття ОСОБА_2з реєстрації за місцем проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області в порядку, передбаченому ЦПК України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Повне судове рішення складено 10 січня 2019 року.

Суддя І. О. Гайдар