РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 січня 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі - Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро заяву ОСОБА_1, заінтересовані особи: ОСОБА_2 та Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, про видачу обмежувального припису, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 27 грудня 2018 року звернулася до суду з заявою, заінтересовані особи: ОСОБА_2 та Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, про видачу обмежувального припису.

Заявник у своїй заяві посилається на те, що вона у період з 2001 року і до 2011 року перебувала з ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах та проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у встановленому чинним законодавством України порядку. Від фактичних шлюбних відносин мають двох дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, однак ОСОБА_2 тривалий час вчиняється домашнє насильство психологічного та фізичного характеру, а тому відносно нього має бути виданий обмежувальний припис, на підставі Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а саме: видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП невідомий, паспорт НОМЕР_5, виданий Амур-Нижньодніпровським РВ ГУ ДМС України у Дніпропетровській області 10 жовтня 1996 року, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, на строк 6 (шість) місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав відносно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_2, паспорт НОМЕР_6, виданий Бабушкінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 27 квітня 2000 року, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_6; відносно ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_4, паспорт НОМЕР_7, орган, що видав - 1212, дата видачі - 09.01.2018 року, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1; відносно ОСОБА_4, 11 липня 2010 року, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1: заборонити ОСОБА_2 наближатися ближче ніж на 100 метрів до місця фактичного проживання ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1; заборонити ОСОБА_2 наближатися ближче ніж на 100 метрів до місць частого відвідування ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за наступними адресами: АДРЕСА_7; АДРЕСА_8; АДРЕСА_9, задовольнивши заяву в повному обсязі.

Учасники справи у судове засідання не з'явилися, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили, а тому з урахувань зазначеного та відповідно до ч. 1 ст. 350-5 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності цих осіб.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Перевіривши матеріали справи та оцінивши обставини справ, а також надані та добуті докази, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом заявник у період з 2001 року і до 2011 року з ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Від фактичних шлюбних відносин мають двох дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Обґрунтовуючи подану заяву, заявник зазначила, що заінтересованою особою ОСОБА_2 тривалий час вчиняється домашнє насильство психологічного та фізичного характеру, а тому відносно нього має бути виданий обмежувальний припис, на підставі Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Судом також встановлено, що заявник та неповнолітні діти проживають за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується довідкою про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 05 грудня 2018 року, яку додано да заяви. ОСОБА_2, як зазначено у заяві, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, а фактично проживає за адресою: АДРЕСА_10.

Заявник в обґрунтування своєї заяві зазначає, що починаючи з 2013 року її життя стало нестерпним, оскільки вище зазначена заінтересована особа почав систематично проявляти стосовно заявника та їх спільних дітей безпідставну агресію, цькувати, погрожувати, психологічно тиснути; виражатися на їх адресу нецензурною лайкою; між нами стали виникати численні сварки, що породжували як психологічне, так і фізичне домашнє насильство як стосовно заявника, так і стосовно спільних дітей, а саме: з 2013 року, сварки були систематичними, проте, не всі зафіксовані у встановленому чинним законодавством порядку. Серед зафіксованих проявів домашнього насильства з боку Заінтересованої особи є: 18.10.2013 року між ними виникла сімейна сварка, в ході якої останнім було завдано заявнику легких тілесних ушкоджень у вигляді численних синців верхніх та нижніх кінцівок (висновок спеціаліста судово-медичного експерта № 4388 від 19.10.2013 року); 14.12.2015 року між ними знову виникла сімейна сварка, внаслідок якої внесено відомості до ЖЄО № 0 від 14.12.2018 року; 15.11.2018 року між ними виникла сімейна сварка, за результатами якої уповноваженими особами Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стосовно ОСОБА_2 (протокол про адміністративне правопорушення від 15.11.2018 року серії АА 194425); 17.11.2018 року заявником подано звернення до Соборного ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області з проханням вжити заходів стосовно ОСОБА_2, що вчиняє насильство в сім'ї. За результатами розгляду звернення повідомлено, що із вказаною особою буде проведено профілактичну бесіду, направлену на недопущення протиправної поведінки.

Проте, ані наявність заяв про вчинення адміністративних правопорушень, що пов'язані з домашнім насильством, ані наявність протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 спи 173-2 КУпАП, ані ймовірність настання відповідальності за вчинені правопорушення, на думку заявника не впливають належним чином на заінтересовану особу та не сприяють припиненню проявів домашнього насильства різних форм щодо заявника та щодо спільних із заінтересованою особою дітей. Так, останній продовжує проявляти безпідставні прояви агресії щодо заявника, та їх спільних дітей. Це, зокрема, проявляється у наступному: переслідує у КЗО "Навчально-виховний комплекс №111 (спеціалізована школа - дошкільний навчальний заклад)" ДМР малолітню доньку, ОСОБА_4, де вона навчається. При появі ОСОБА_4 лякається та починає плакати; переслідує та цькує у КЗО "Навчально-виховний комплекс № 111 (спеціалізована школа - дошкільний навчальний заклад)" ДМР неповнолітню доньку, ОСОБА_3, де вона навчається; за допомогою засобів телефонного зв'язку через повідомлення погрожує спільним дітям, залякує їх; в присутності спільних доньок виражається на адресу заявника нецензурною лайкою; в присутності доньок завдавав заявнику фізичного болю, що не спричинив тілесних ушкоджень, що, зокрема, проявлялося у ляпасах, стусанах, штовханні; в присутності доньок погрожував заявнику фізичною розправою та залякував.

Крім того, 24 грудня 2018 року між заявником та заінтересованою особою вкотре виникла сварка, в ході якої останнім було здійснено намір замаху на вбивство заявника із застосуванням ножа. Так, в ході конфлікту було викликано екіпаж патрульної поліції та складено адміністративний матеріал.

Однак в супереч вище наведеному та зазначеному заявником не надано суду копії відповідних судових рішень, які набрали законної сили, згідно яких ОСОБА_2 визнано виним у вчиненні вище вказаних правопорушень та останнього притягнуто до адміністративної чи іншої (кримінальної) відповідальності у встановленому законом порядку.

Крім того, заявником не надано та не заначено і будь-яких доказів вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 відносно їх спільних дітей.

Таким чином, враховуючи положення ст. 62 Конституції України, відповідно до яких, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Враховуючи викладене та наявні у справі докази, а також відсутність доказів вчинення протиправних дій з боку ОСОБА_2 відносно заявника та їх спільних дітей, так само і відсутність доказів щодо внесення хоча б одного випадку домашнього насильства до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства.

При цьому суд при розгляді даної заяви, враховуючи специфіку процедури розгляду вказаної категорії справ, яка обмежена часовим проміжком, позбавлений можливості ініціювати збір додаткових доказів.

Як регламентовано ст. 16 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», передбачено ведення Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Єдиний державний реєстр випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі - це автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, реалізації, передачі), знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про випадки домашнього насильства та насильства за ознакою статі.

До Реєстру вносяться відомості (окремо за кожним випадком насильства). Формування Реєстру здійснюється окремо за кожним випадком домашнього насильства, насильства за ознакою статі шляхом внесення до нього відповідної інформації. Персональні дані про особу, яка повідомила про вчинення насильства, зберігаються у Реєстрі протягом одного року з дня надходження відповідної інформації про вчинення насильства. Персональні дані про постраждалу особу зберігаються у Реєстрі протягом трьох років з дня вчинення домашнього насильства чи насильства за ознакою статі.

Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено рівність прав та обов'язків батьків, щодо дитини.

А тому намагання ОСОБА_2 приймати участь у вихованні їх спільних дітей, не суперечать загальним моральним засадам суспільства, не можуть бути підставою для застосування відносно останнього обмежувального припису.

Так відповідно до ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнім насильством є діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров'ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Згідно ст. 24 Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: обмежувальний припис стосовно кривдника.

Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов'язків. У відповідності до ч. 3, 4 цієї статті рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що заява є немотивованою та необґрунтованою та така, що не підлягає задоволенню.

Крім того враховуючи вищевикладене та зазначене не може суд прийняти до уваги можливі наполягання заявника на його заяві, оскільки останнє спростовуються вищенаведеним, не ґрунтуються на фактичних даних та об'єктивно нічим не підтверджено, в зв'язку з чим на даний час відсутні передбачені законом підстави для задоволення вище вказаної заяви.

Керуючись ч. 6 ст. 259, ч. 1 ст. 268, ст. 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1, заінтересовані особи: ОСОБА_2 та Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, про видачу обмежувального припису - відмовити.

Судові витрати з розгляду справи, у відповідності до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України, віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 02 січня 2019 року.

Суддя -