Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

місто Київ

справа № 372/391/17

провадження № 61-25419св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області на рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 червня 2017 року у складі судді Зінченка О. М. та рішення Апеляційного суду Київської області від 19 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Іванової І. В., Гуля В. В., Сліпченка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У лютому 2017 року заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство» (далі - ДП «КЛГ») звернувся до суду із позовом про витребування у власність держави в особі Кабінету Міністрів України та в постійне користування ДП «КЛГ» з незаконного володіння ОСОБА_2 земельної ділянки із кадастровим номером :06:002:0004, загальною площею 1, 1244 га, вартістю 6 190, 32 грн; ОСОБА_3 земельної ділянки із кадастровим номером :06:003:0070, загальною площею 1, 4000 га, вартістю 7 707, 62 грн; ОСОБА_1 земельних ділянок із кадастровими номерами :06:002:0019, :06:003:0106, :06:003:0104, :06:003:0107, :06:003:0105, :06:003:0002, загальною площею 20, 596 га, вартістю 113 390, 05 грн.

В обґрунтування позову посилався на те, що під час проведення досудового розслідування установлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено декілька договорів купівлі-продажу земельних ділянок із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані в смт Козин Обухівського району Київської області, які посвідчені нотаріусом Обухівського нотаріального округу ОСОБА_6, а саме: договори купівлі-продажу земельних ділянок від 24 жовтня 2007 року, які зареєстровано в реєстрі за № 14006, 14031, 13981, 14036, 14051, 14066, 14061, 14011, 14026, 14056, 14071, 13991, 14021, 14046, 14041, 13986, 14001, 13996, 14016, загальною площею, відповідно 1, 1244 га, 1, 2 га, 1 га, 1, 2 га, 1, 6 га, 0, 6 га, 1 га, 0, 8 га, 1, 8 га, 0, 8 га, 1, 8 га, 1, 1997 га, 1, 4 га, 1, 2 га, 1, 2 га, 1, 2 га, 1, 4 га, 1, 1963 га, 1, 4 га, із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані в смт Козин Обухівського району Київської області.

На підставі зазначених договорів та за результатами об`єднання, ОСОБА_1 сформовано такі земельні ділянки: земельна ділянка із кадастровим номером :06:002:0020, загальною площею 1, 1244 га; земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0105, загальною площею 5, 0 га; земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0106, загальною площею 5, 0 га; земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0104, загальною площею 2, 9997 га; земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0107, загальною площею 5, 0 га; земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0070, загальною площею 1, 4 га; земельна ділянка із кадастровим номером :06:002:0019, загальною площею 1, 1963 га; земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0002, загальною площею 1, 4 га. Деякі із зазначених ділянок ОСОБА_1 відчужені.

Земельна ділянка із кадастровим номером :06:002:0020 відчужена ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 14 серпня 2008 року (номер в реєстрі 5558); земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0070 відчужена ОСОБА_3 на підставі договору

купівлі-продажу від 11 вересня 2009 року (номер в реєстрі 3338); земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0002 відчужена ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 30 грудня 2009 року (номер в реєстрі 3339). На підставі договору дарування ОСОБА_2 отримано державний акт на право власності на земельну ділянку від 28 серпня 2008 року. Державні акти на право власності на земельні ділянки на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не реєструвалися та не видавалися, у зв`язку з чим право власності на них не оформлювалось в установленому законом порядку. Земельна ділянка з кадастровим номером :06:003:0070 обліковується за ОСОБА_3 , а земельна ділянка з кадастровим номером :06:003:0002 обліковується за ОСОБА_1 . У договорах купівлі-продажу земельних ділянок, укладених між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), продавець є власником земельних ділянок на підставі державних актів на право власності від 26 березня 2004 року серії ЯБ № 794076, 794077, 794088, 794087, 794086, 794100, 794099, 794098, 794096, 794097, 794095, 794094, 794093, 794084, 794092, 794091, 794090, 794089, 794085, виданих (яким органом в договорах не зазначено) на підставі договорів купівлі-продажу від 26 березня 2004 року №№ 2834, 2833, 2841, 2842, 2835, 2832, 2831, 2830, 2828, 2 829, 2827, 2826, 2824, 2832, 2838, 2839, 2836, 2840, 2844. Однак під час розслідування кримінального провадження від 23 січня 2013 року № 0000148 установлено, що зазначені як підстава набуття ОСОБА_4 права власності на спірні земельні ділянки, договори

купівлі-продажу в 2004 році останнім не укладались, що підтверджується протоколами допитів ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , поданими нотаріусом ОСОБА_6 звітами про вчинені нотаріальні дії, а також вилученими під час досудового розслідування реєстрів вчинених нотаріальних дій нотаріуса ОСОБА_6 за період з 16 січня до 22 квітня 2004 року. Крім того, послався на те, що заявка на друк державних актів на право власності від 26 березня 2004 року серії ЯБ № 794076, 794077, 794088, 794087, 794086, 794100, 794099, 794098, 794096, 794097, 794095, 794094, 794093, 794084, 794092, 794091, 794090, 794089, 794085 подана Держкомземом України лише 02 вересня 2005 року, що доводить неможливість їх видачі у 2004 році. Також установлено, що державні акти зазначеної серії Головним управлінням Держкомзему у Київській області видані на Управління земельних ресурсів у Миронівському районі за накладною від 22 грудня 2005 року № 141, звіти про використання Миронівським районним центром ДЗК зазначених бланків державних актів до Миронівського відділу земельних ресурсів не надходили. Також позивач послався, що під час проведення досудового розслідування встановлено, що спірні земельні ділянки ніколи не знаходились у межах смт Козин, а розташовані орієнтовно в 3 км від меж зазначеного населеного пункту, що підтверджується інформацією Козинської селищної ради, схемою формування селищної ради та іншими графічними матеріалами.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідачі позов не визнали, вважали його необґрунтованим та таким, у задоволенні якого необхідно відмовити.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що прокурором пропущено позовну давність для звернення до суду із цим позовом. Окрім цього, прокурор не довів обґрунтованість позову і по суті, оскільки, посилаючись на обставини, встановлені під час проведення досудового розслідування у кримінальній справі, не надав вироку суду, яким були встановлені зазначені обставини.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 19 вересня 2017 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області відхилено. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 червня 2017 року залишено без змін. Виключено з мотивувальної частини рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 червня 2017 року посилання на пропуск строків позовної давності.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначив, що видані державні акти на право власності на земельні ділянки належним чином зареєстровані у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за 2007 рік та дії Козинського селищного голови та службових осіб Обухівського відділення «Центр ДЗК», службові особи органів влади погодили технічну документацію щодо переоформлення права власності на спірні земельні ділянки на ОСОБА_4 та відповідачів, при цьому вирок за матеріалами кримінального провадження, який би підтверджував факти, викладені у позові, відсутній, тому немає підстав вважати, що землі вибули від власника поза його волею, а тому підстав для задоволення позовних вимог про витребування спірних земельних ділянок відповідно до норм статей 387, 388 ЦК України, на які посилається прокурор у позові, немає. Водночас суд апеляційної інстанції зазначив, що, встановивши, що позов є необґрунтованим, суд помилково відмовив у задоволенні позову і за необґрунтованістю позову, і за пропуском строку звернення до суду з цим позовом, що є взаємовиключними підставами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку у жовтні 2017 року, перший заступник прокурора Київської області просив скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 червня 2017 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 19 вересня 2017 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заявник зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки усім наданим доказам. Зокрема, суди не взяли до уваги, що підставою позову було те, що спірні земельні ділянки не вибували у встановленому законом порядку з державної власності і органами виконавчої влади, до компетенції яких відноситься розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення, рішення щодо їх вилучення та відведення не приймалися.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відповідачі надали відзиви на касаційну скаргу, у яких просили залишити її без задоволення.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою першого заступника прокурора Київської області.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року

№ 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договори купівлі-продажу земельних ділянок від 24 жовтня 2007 року, які зареєстровано в реєстрі за № 14006, 14031, 13981, 14036, 14051, 14066, 14061, 14011, 14026, 14056, 14071, 13991, 14021, 14046, 14041, 13986, 14001, 13996, 14016, загальною площею, відповідно 1, 1244 га, 1, 2 га, 1 га, 1, 2 га, 1, 6 га, 0, 6 га, 1 га, 0, 8 га, 1, 8 га, 0, 8 га, 1, 8 га, 1, 1997 га, 1, 4 га, 1, 2 га, 1, 2 га, 1, 2 га, 1, 4 га, 1, 1963 га, 1, 4 га, із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані у смт Козин Обухівського району Київської області та посвідчені нотаріусом Обухівського нотаріального округу ОСОБА_6

При цьому, продавець за цими договорами ОСОБА_4 є власником земельних ділянок на підставі державних актів на право власності від 26 березня 2004 року № 794076, 794077, 794088, 794087, 794086, 794100, 794099, 794098, 794096, 794097, 794095, 794094, 794093, 794084, 794092, 794091, 794090, 794089, 794085, виданих на підставі договорів купівлі-продажу від 26 березня 2004 року № 2834, 2833, 2841, 2842, 2835, 2832, 2831, 2830, 2828, 2 829, 2827, 2826, 2824, 2832, 2838, 2839, 2836, 2840, 2844.

На підставі зазначених договорів та за результатами об`єднання, ОСОБА_1 сформовано такі земельні ділянки: земельна ділянка із кадастровим номером :06:002:0020, загальною площею 1, 1244 га; земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0105, загальною площею 5 га; земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0106, загальною площею 5 га; земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0104, загальною площею 2, 9997 га; земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0107, загальною площею 5 га; земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0070, загальною площею 1, 4 га; земельна ділянка із кадастровим номером :06:002:0019, загальною площею 1, 1963 га; земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0002, загальною площею 1, 4 га.

У подальшому земельна ділянка із кадастровим номером :06:002:0020, загальною площею 1, 1244 га, ОСОБА_1 відчужена ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 14 серпня 2008 року (номер в реєстрі 5558); земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0070, загальною площею 1, 4 га, ОСОБА_1 відчужена ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 11 грудня 2009 року (номер в реєстрі 3338); земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0002, загальною площею 1, 4 га, ОСОБА_1 відчужена ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 30 грудня 2009 року (номер в реєстрі 3339).

На підставі договору дарування ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку від 28 серпні 2008 року серії ЯЖ № 618170.

За інформацією з Управління Держгеокадастру в Обухівському районі від 17 серпня 2016 року № 10-1003-99.2-4211/2-16 та інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчужень об`єктів нерухомого майна, державні акти на право власності на земельні ділянки на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не реєструвалися та не видавалися.

Згідно з інформацією Управління Держгеокадастру в Обухівському районі від 26 липня 2016 року № 8-1003-99.2-3159/2-16 у програмному забезпеченні ведення Державного земельного кадастру «Національна кадастрова система» земельна ділянка з кадастровим номером :06:003:0070 обліковується за ОСОБА_3 , а земельна ділянка з кадастровим номером :06:003:0002 обліковується за ОСОБА_1 .

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України).

Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (частина друга статті 3 ЗК України).

За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).

Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).

До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України).

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатися згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства у частині використання й охорони лісового фонду (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14).

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Водночас, зазначаючи про відсутність правових підстав для задоволення позову, суди не надали належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не застосували до спірних правовідносин зазначені норми матеріального права та не встановили, чи відносились спірні земельні ділянки до земель лісогосподарського призначення, яким чином вони вибули з державної власності та чи було дотримано передбачену законом процедуру відчуження спірних земельних ділянок до першого встановленого власника - ОСОБА_4 на підставі договорів купівлі-продажу від 26 березня 04 року №№ 2834, 2833, 2841, 2842, 2835, 2832, 2831, 2830, 2828, 2829, 2827, 2826, 2824, 2832, 2838, 2839, 2836, 2840, 2844.

Не встановивши зазначених обставин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Щодо оцінки повноважень прокурора у справі на подання позову

Окрім цього, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно

(KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави у суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України «Про прокуратуру».

У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

При цьому специфічні умови для представництва встановлені для тих випадків, коли позов пред`являється в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України. Оскільки має бути письмова вказівка чи наказ Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні висновки зроблені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 687/379/17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 911/360/17.

Проте, при вирішенні спору суди не перевірили та не встановили наявність виключного випадку для подання позову заступником прокурора Київської області. Зокрема, не з`ясували, чи була письмова вказівка чи наказ Генерального прокурора або його першого заступника, чи заступника відповідно до компетенції для пред`явлення позову в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ураховуючи, що суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи позов, не надали належної оцінки доказам, наявним у матеріалах справи у їх сукупності, у зв`язку із чим не встановили фактичні обставини, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими, а тому в силу статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав недослідження зібраних у справі доказів.

Під час нового розгляду справи, судам належить урахувати зазначене, надати оцінку наданим позивачем доказам та відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін, та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Оскільки недоліки, допущені судом першої й апеляційної інстанцій, не можуть бути усунуті під час касаційного розгляду справи, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення необхідно скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

За правилом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За правилами частин четвертої та п`ятої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 червня 2017 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 19 вересня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко