Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.10.2019 Справа №607/9984/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

за участю секретаря Мотиль Б.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Данилевич А.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» в особі філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» в особі філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» у якому, уточнивши позовні вимоги, просить визнати недійсним кредитний договір №8 від 31.01.2008 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що у 2008 році ОСОБА_1 працював водієм в Фермерському господарстві «Семеха». У зв`язку із тим, що його роботодавець, в особі ОСОБА_3 , тривалий час не виплачував заробітну плату, звернувся до нього з приводу погашення існуючої заборгованості по заробітній платі. ОСОБА_3 запропонував оформити на позивача кредит в банку, а коли позивач відмовився від такої пропозиції, ОСОБА_3 використовуючи погрози та психологічний тиск почав стверджувати, що за відмову від підписання кредитного договору звільнить його з роботи та не виплатить заборгованої заробітної плати. Під тиском погроз зі сторони ОСОБА_3 позивач надав згоду на укладення кредитного договору. У свою чергу ОСОБА_3 повідомив, що усі документи ним вже підготовлені і позивачу залишається лише відвідати відділення банку для їх підписання. Відтак, 31.01.2008 року ОСОБА_3 відвіз позивача у відділення ВАТ «Державний ощадний України», де надав йому для підпису кредитний договір №8 від 31.01.2008 року. Того ж дня ОСОБА_3 отримав кредитні кошти та погасив з них кредит по іншому позичальнику та віддав позивачу заборгованість по зарплаті. 03 червня 2015 року позивач звернувся із заявою до начальника Тернопільського MB УМВС України в Тернопільській області з проханням притягнути ОСОБА_3 до відповідальності за його шахрайські дії пов`язані із укладення спірного кредитного договору. 12 червня 2015 року Тернопільський MB УМВС України в Тернопільській області листом №В-324 повідомив позивача, що ОСОБА_3 тіло кредиту у розмірі 150 000,00 грн. погасив, проте проценти у розмірі 45 000,00 грн. ще сплачує та обіцяє в подальшому сплатити. У внесенні відомостей до ЄРДР позивачу було відмовлено. 03 грудня 2015 року було порушено кримінальне провадження №0003513 відносно ОСОБА_1 про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України. Органом досудового розслідування ОСОБА_1 обвинувачувався у тому, що 31 січня 2008 року ОСОБА_1 з метою підтвердження своєї платоспроможності, під час отримання кредиту, подав до філії Тернопільського міського відділення ВАТ «Державний ощадний банк України» № 6350, що в м. Тернополі по вул. Чалдаєва, 1, довідку про доходи видану на його ім`я, в якій містились завідомо неправдиві відомості. Під час судового розгляду кримінального провадження №0003513 судом, внаслідок допиту свідка обвинувачення ОСОБА_6 було встановлено, що ОСОБА_1 не подавав жодних документів для отримання кредиту, натомість погашення кредиту здійснював виключно ОСОБА_3 . Також, під час розгляду судом зазначеного кримінального провадження було встановлено, що ОСОБА_3 з метою отримання кредиту, власноручно видавав довідку про дохід ОСОБА_1 та особисто подавав документи до банку для видачі кредиту. Також, ОСОБА_3 повідомив, що видача кредиту відбувалася внаслідок домовленостей із ОСОБА_1 , про які він відмовляється повідомити суду на підставі ст. 63 Конституції України. За наслідком розгляду судом кримінального провадження №0003513 було винесено виправдувальний вирок, яким ОСОБА_1 визнано невинуватим по пред`явленому обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 358 КК України (в редакції 2001 року). Водночас, судом у мотивувальній частині вироку зазначено, що виправдовуючи ОСОБА_1 було встановлено, що саме ОСОБА_3 надавав в банк всі необхідні документи для отримання кредиту, кредитні зобов`язання за договором виконувалися фактично ОСОБА_3 , сам кредит брався з огляду домовленостей між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також те, що саме ОСОБА_3 був зацікавлений в отриманні кредиту, а не ОСОБА_1 В ухвалі Апеляційного суду Тернопільської області від 10 серпня 2016 року також було зазначено, що умисел ОСОБА_1 був направлений лише на отримання заробітної плати, яку заборгував йому ОСОБА_3 . На даний кредитний договір він погодився по тій причині, що ОСОБА_3 погрожував звільнити з роботи і не виплатити йому заборгованість по зарплаті. Позивач вважає, що укладення між ним та ВАТ «Державний ощадний банк України» кредитного договору №8 від 31.01.2008 року, не відповідало його внутрішній волі, було вчинено під впливом тиску та погроз зі сторони ОСОБА_3 , який був єдиною особою, зацікавленою в укладені такого договору, а відтак такий договір підлягає визнанню недійсним у відповідності до положень ч. 1 ст. 231 ЦК України.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 липня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Тернопільське міське відділення №6350, ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним та переведення прав та обов`язків за кредитним договором в частині вимог до ОСОБА_3 , залишено без розгляду.

Представник Акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» в особі філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» позов не визнав, подавши заперечення (відзив) на уточнену позовну заяву відповідно до якого зазначив, що в уточненій позовній заяві позивач зазначає, що надав згоду на укладення кредитного договору, тим самим визнавши факт укладення кредитного договору №8 від 31.01.2008 року. Пунктом 1.1. Кредитного договору передбачено, що Банк надає Позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 150 000, 00 грн., а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином виконати та повернути кредит в сумі 150 000, 00 грн., а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 16% річних, комісійні винагороди та інші платежі. Із змісту кредитного договору вбачається, що він підписаний уповноваженими особами та містить всі істотні умови, передбачені законом. На підставі п. 1.6 Кредитного договору №8 від 31.01.2008 року Позичальник зобов`язався здійснювати погашення рівними частинами щорічно. Відповідно до п. 3.3.2 Кредитного договору №8 від 31.01.2008 року Позичальник зобов`язався відповідати всіма власними коштами та майном по своїх зобов`язаннях, що випливають з договору. Отже, Банк виконав свої зобов`язання, визначені умовами Кредитного договору та надав Позичальнику кредит в сумі 150 000, 00 грн., а Позичальник прийняв на себе зобов`язання щодо його виконання, що і не заперечується самим позивачем. Також, зазначають, що ч. 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, а саме рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.11.2010 р. у справі №2-9882/2010 вирішено стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в сумі 195 620,96 грн., шляхом звернення стягнення на належне на праві власності ФГ «Семеха» рухоме майно: комбайн марки MF - 40, 1995 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду №607/11292/14-ц від 30.10.2014 року змінено спосіб виконання рішення суду від 19.11.2010 р. у справі № 2-9882/2010 стягувати з ОСОБА_1 заборгованість за Кредитним договором № 8 від 31.01.2008 р. в сумі 45 620,96 грн. Судом встановлено, що кредитором повністю виконано зобов`язання перед відповідачем ОСОБА_1 , який одержав кредит у розмірі 150 000,00 грн. ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобов`язання по поверненню кредиту та сплаті відсотків за користування ним. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 листопада 2010 року набрало законної сили. Вказаний договір не визнаний судом недійсним, а отже є чинним. Також зазначив, що в ухвалі Апеляційного суду Тернопільської області від 10 серпня 2016 року на яку посилається позивач, зазначено, що за результатами досліджених в судовому засіданні доказів суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що вказані документи лише доводять факт оформлення і отримання кредиту ОСОБА_1 у ВАТ «Державний ощадний банк України» на суму 150 000 грн. АТ «Ощадбанк» вважає, що підстави зазначені позивачем у позовній заяві щодо визнання недійсним Кредитного договору №8 від 31.01.2008 року відсутні. У задоволенні позову просять відмовити.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні уточнений позов підтримали з підстав, які викладені у позовній заяві, просять його задовольнити. ОСОБА_1 у судовому засіданні зазначив, що сума заборгованості по заробітній платі, яку зобов`язаний був сплати йому директор підприємства ОСОБА_3 складала 4000 грн.

Представник відповідача у судовому засіданні у задоволенні позову просить відмовити, з підстав викладених у відзиві на позов.

Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд встановив.

31 січня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», в особі керуючої філією Тернопільське міське відділення № 6350 ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №8, відповідно до умов якого Банк зобов`язується надати Позичальнику кредит на суму 150 000,00 гривень, на строк до 30.01.2013 року зі сплатою 16% річних, в порядку та на умовах зазначених у договорі.

У пункті 9.1 Кредитного договору зазначено, що цей Договір сторонами прочитаний, відповідає їх намірам та досягнутим домовленостям, засвідчується підписами сторін, що діють у повній відповідності з наданими їм повноваженнями, повним розумінням предмета та змісту Договору.

03 червня 2015 року, 24 вересня 2015 року, ОСОБА_1 звертався до начальника Тернопільського MB УМВС України в Тернопільській області із письмовими заявами щодо притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за його шахрайські дії пов`язані із зняттям з обліку комбайна марки «МГ-40», 1995 року випуску та зареєстрував його за агрокомпанією «Дружба».

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 10 серпня 2016 року ОСОБА_1 визнано невинуватим по пред`явленому обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 358 КК України (в редакції 2001 року), і виправдано у зв`язку з тим, що не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Як вбачається із даного вироку, ОСОБА_1 обвинувачувався в тому, що 31 січня 2008 року в нього виник злочинний намір, направлений на використання завідомо підробленого документа з метою отримання кредиту в AT «Ощадбанк». 31 січня 2008 року ОСОБА_1 з метою підтвердження своєї платоспроможності, під час отримання кредиту, подав до філії Тернопільського міського відділення ВАТ «Державний ощадний банк України» № 6350, що в м. Тернополі по вул. Чалдаєва, 1 довідку про доходи видану на його ім`я в якій містились завідомо неправдиві відомості. В подальшому на підставі даної довідки, між філією Тернопільського міського відділення ВАТ «Державний ощадний банк України» № 6350 та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 8 від 31 січня 2008 року згідно умов якого ОСОБА_1 було надано кредит на суму 150 000, 00 грн.

Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.11.2010 року, яке набрало законної сили, задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , фермерського господарства «Семеха» про дострокове стягнення заборгованості за договором кредиту, шляхом звернення стягнення на предмет застави. Вирішено стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №8 від 31.01.2008р. в сумі 196 620,96 грн., шляхом звернення стягнення на належне на праві власності ФГ «Семеха» та передане ним згідно нотаріально посвідченого 31.08.2008 р. та зареєстрованого в реєстрі за №245 договору застави рухоме майно: комбайн марки МР-40, 1995 року випуску, заводський номер №51227, двигун № НОМЕР_2 , реєстраційний номер № НОМЕР_1 .

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2014 року змінено спосіб виконання рішення суду від 19.11.2010 р. у справі № 2-9882/2010, постановлено стягувати з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за Кредитним договором № 8 від 31.01.2008 р. в сумі 45 620,96 грн.

Як вбачається із написаної власноручно заяви позивачем від 31 січня 2018 року при укладенні спірного кредитного договору у ВАТ «Державний ощадний банк», останній зазначив, що гарантує повернення кредитних коштів, оскільки займається вирощуванням свиней та реалізацією м`яса від чого отримує середньомісячний дохід у розмірі 2500 гривень, а тому за рахунок зазначених коштів буде проводити погашення кредиту.

Відповідно до повідомлення про умови кредитування, яке заповнював позивач 31 січня 2008 року у ВАТ «Державний ощадний банк» при отриманні кредиту, останній зазначив, що ознайомився із умовами кредитування на споживчі потреби у розмірі 150000 грн. під 16 відсотків річних, зобов`язується використати суму кредитних коштів для споживчих потреб. Крім цього, ОСОБА_1 31 січня 2008 року було власноручно заповнено кредитну заявку, у якій останній зазначив власноручно усі свої анкетні дані та розмір заробітної плати, загальну суму своїх доходів, у тому числі місячної заробітної плати у розмірі 3677,17 грн. та підписав її.

Частиною першою статті 526 ЦК України, передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно із ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода.

Відповідно до ст.ст.1049, 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами ч. 3 та 5 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Верховний Суд України у п. 19 своєї постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. У пункті 21 зазначеної постанови також роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину під впливом насильства (ст..231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатись в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Характерними рисами насильства серед інших, є зокрема наявність причинно-наслідкового зв`язку між насильством і вчиненням правочину, а також зло, якого шляхом вимушеного вчинення правочину намагається уникнути потерпілий, повинно бути достатньо серйозним. При його оцінці слід враховувати багато факторів, зокрема, наскільки небезпечним є насильство за своїм характером, реальна можливість втілення погрози, ступінь ймовірності реалізації погрози з врахуванням характеру особи і можливостей того, хто погрожує, характер особи потерпілого, обстановка і обставини, за яких погроза сприймається потерпілим.

Для визнання правочину недійсним з підстав передбачених п.1 ст.231 ЦПК України, позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16 травня 2019 року у справі №442/158/18.

Згідно із ст..81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази надані сторонами, вважає, що позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» в особі філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» про визнання кредитного договору недійсним з наведених підстав не підлягає до задоволення. При цьому, суд зазначає, що укладаючи спірний договір позивач усвідомлював реальне настання його наслідків, розписався у заяві на видачу готівки від 31 січня 2008 року та отримав кошти. При цьому, суд відкидає твердження представника позивача про те, що Тернопільським міськрайонним судом у своєму вироку від 13 квітня 2016 року та ухвалі Апеляційного суду Тернопільської області від 10 серпня 2016 року встановлено, що ОСОБА_1 погодився отримати кредит по тій причині, що ОСОБА_3 погрожував звільнити з роботи та не виплатити йому заборгованість по зарплаті, оскільки у зазначених судових рішеннях не встановлено факту вчинення психологічного та фізичного насильства з боку ОСОБА_3 з метою примушування укладення позивачем спірного кредитного договору. Крім цього, суд констатує, що після укладення кредитного договору, позивач не звертався із відповідними заявами до компетентних органів, з метою притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за примушування його на укладення правочину. Також, суд наголошує, що ОСОБА_1 не довів, що такий факт вчинення психологічного або фізичного насильства з боку ОСОБА_3 мав місце, внаслідок чого він вчинив правочин проти справжньої волі, а також наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Також суд зазначає, що позивачем власноручно була підписана заява на видачу готівки на підставі якої було виданого грошові кошти, які він в подальшому отримав у касі банку, а також заява від 31 січня 2018 року при укладенні спірного кредитного договору про те, що він гарантує повернення кредитних коштів, оскільки отримує середньомісячний дохід у розмірі 2500 гривень, а тому за рахунок зазначених коштів буде проводити погашення кредиту. Крім цього, позивач власноручно заповнив повідомлення про умови кредитування від 31 січня 2008 року, яке слугувало підставою для видачу кредиту, кредитну заявку, у якій зазначив власноручно усі свої анкетні дані та розмір заробітної плати, загальну суму своїх доходів, у тому числі місячної заробітної плати у розмірі 3677,17 грн. та підписав її. Також суд зазначає, що заборгованість по заробітній платі, як пояснив позивач у нього у ФГ «Семеха» у нього складала 4000 грн., відтак вона є не співмірною із сумою на який було укладено спірний правочин.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76, 81, 82, 263, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» в особі філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» про визнання кредитного договору недійсним , відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду у повному обсязі виготовлене 06 листопада 2019 року.

Головуючий суддяВ. В. Ромазан