Постанова
Іменем України
13 листопада 2019 року
м. Київ
справа № 495/6499/16-ц
провадження № 61-34154св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Фаловської І. М.

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач публічне акціонерне товариство «Укртелеком»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2017 року в складі суддів Заїкіна А. П., Калараша А. А., Погорєлової С. О.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (далі ПАТ «Укртелеком») в особі Одеської філії про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог позивач указувала на те, що 30 листопада 2001 року її було прийнято на роботу до Одеської філії публічного акціонерного товариства «Укртелеком» на посаду електромеханіка другої категорії в цех технічної експлуатації станційних споруд № 1, АТС-2. Згодом її було переведено на посаду електромеханіка станційного устаткування електрозв`язку першої категорії станційно-лінійної дільниці № 1 м. Білгород-Дністровський, районного центру телекомунікації № НОМЕР_1 , м. Білгород-Дністровський Одеської філії публічного акціонерного товариства «Укртелеком».
На підставі Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» ОСОБА_1 було мобілізовано до військової частини НОМЕР_2 , у зв`язку з чим 15 червня 2016 року вона підписала контракт для подальшого проходження військової служби під час мобілізації.
Позивач зазначала, що 25 липня 2016 року до неї звернувся спеціаліст по роботі з персоналом Одеської філії публічного акціонерного товариства «Укртелеком» із пропозицією звільнитися з роботи за угодою сторін, від якої вона відмовилася.
5 серпня 2016 року ОСОБА_1 було запрошено до Одеської філії публічного акціонерного товариства «Укртелеком», де їй було вручено наказ від 29 липня 2016 року № 940-к про звільнення її з роботи на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України, у зв`язку з призивом на військову службу за контрактом.
Указуючи на те, що її звільнення з роботи відбулось з порушенням чинного законодавства, оскільки відповідно положень частин третьої та четвертої статті 119 КЗпП України, за нею на час дії особливого періоду або до дня фактичної демобілізації посада, місце роботи і середній заробіток зберігається, ОСОБА_1 просила суд визнати незаконним й скасувати наказ Одеської філії публічного акціонерного товариства «Укртелеком» від 29 липня 2016 року № 940-к, поновити її на посаді електромеханіка станційного устаткування електрозв`язку першої категорії районного центру телекомунікації № 615, станційно-лінійна дільниця № 1 м. Білгород-Дністровський, Одеської філії публічного акціонерного товариства «Укртелеком», в м. Білгород-Дністровський Одеської області, вул. Першотравнева, 70, стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та компенсацію заподіяної моральної шкоди в розмірі 10000 грн. Рішення суду в частині поновлення на роботі просила допустити до негайного виконання.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ Одеської філії публічного акціонерного товариства «Укртелеком» від 29 липня 2016 року № 940-к «Про припинення трудового договору (контракту) та звільнення ОСОБА_1 з посади електромеханіка станційного устаткування електрозв`язку першої категорії станційно-лінійної дільниці № 1 в м. Білгород-Дністровському районного центру телекомунікацій № 615 Білгород-Дністровського технічного департаменту Одеської філії публічного акціонерного товариства «Урктелеком».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді електромеханіка станційного устаткування електрозв`язку першої категорії станційно-лінійної дільниці № 1 м. Білгород-Дністровському районного центру телекомунікацій № 615 Білгород-Дністровського технічного департаменту Одеської філії публічного акціонерного товариства «Урктелеком».
Стягнуто з Одеської філії публічного акціонерного товариства «Укртелеком» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 7774 грн 95 коп.
Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі допущено до негайного виконання.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 була мобілізована та уклала контракт про проходження військової служи на час дії особливого періоду, відтак відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за нею зберігається місце роботи і заробітна плата.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено у справі нове рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено у позові.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення відносно Одеської філії публічного акціонерного товариства «Укртелеком», яка не є юридичною особою та не може бути стороною у спорі.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить рішення Апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2019 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області цивільну справу № 495/6499/16-ц.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що до початку розгляду справи в суді апеляційної інстанції до канцелярії апеляційного суду було подано клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем, однак під час судового засідання вказане клопотання було відсутнє в матеріалах справи.
Доводи інших учасників справи
У листопаді 2017 року Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» подало заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення Апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2017 року залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що позивач з 2001 року перебувала у трудових відносинах з Одеською філією Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» .
На підставі Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ОСОБА_1 була мобілізована до військової частини НОМЕР_2 та підписала контракт для проходження військової служби під час мобілізації, що підтверджується копією контракту від 15 червня 2016 року (а.с.9-12). Контракт укладено на особливий період, але не менше одного місяця до оголошення демобілізації та етапів звільнення у ході демобілізації, визначених Генеральним штабом Збройних Сил України.
5 серпня 2016 року ОСОБА_1 було вручено наказ від 29 липня 2016 року № 940-к про звільнення її з посади електромеханіка станційного устаткування електрозв`язку першої категорії станційно-лінійної дільниці № 1 м. Білгород-Дністровський, районного центру телекомунікації № НОМЕР_1 , м. Білгород-Дністровський Одеської філії публічного акціонерного товариства «Укртелеком» на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України, у зв`язку з призивом на військову службу за контрактом.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що усуді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.
Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд вказав на те, що позивачкою пред`явлено позов до філії підприємства, яке в силу положень статті 95 ЦК України не є юридичною особою, а, отже, не наділене цивільною-процесуальною дієздатністю, у зв`язку з чим не може виступати стороною у цивільному процесі.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується право на справедливий судовий розгляд, а судові процедури не повинні бути формальними.
Апеляційний суд не звернув уваги на те, що участь у справі як відповідач приймало саме ПАТ «Укртелеком» через свого представника, про що свідчить наявна у матеріалах справи довіреність ПАТ «Укртелеком», якою уповноважено старшого юрисконсульта відділу правового забезпечення Одеської філії ПАТ «Укртелеком» Адабаша О. В. представляти інтереси товариства в усіх судових інстанціях (а. с. 31).
Так, вказаним представником ПАТ «Укртелеком», а не Одеської філії ПАТ «Укртелеком», було подано заперечення на позов ОСОБА_1 у суді першої інстанції (а. с. 26-30), він також приймав участь у ході розгляду справи як представник ПАТ «Укртелеком», а не Одеської філії ПАТ «Укртелеком».
Апеляційна скарга також була подана представником ПАТ «Укртелеком» та ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 6 лютого 2017 року відкрито апеляційне провадження за його апеляційною скаргою (а.с. 121).
Отже, як у суді першої інстанції так і в апеляційній, учасником справи було ПАТ «Укртелеком» в особі їх представників.

Апеляційний суд на зазначене належної уваги не звернув та не врахував, що ПАТ «Укртелеком» фактично було залучено та приймало участь у розгляді справі, як сторона, користувалося усіма правами та обов`язками сторони у справі, приймало участь у справі, яка переглядається, через свого представника, так як видало довіреність на представництво його інтересів у суді.
Крім того, апеляційний суд по суті дійшов взаємовиключних і суперечливих висновків, оскільки, якщо відповідач є неналежним, то в позові слід було відмовити лише з цих підстав. Проте апеляційний суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню по суті, не звернувши уваги на те, що якщо позивач пред`явить позов до належного відповідача, то ці висновки будуть мати преюдиційне значення.

Разом з тим, апеляційний суд не звернув уваги на те, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Пунктом 3 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.
У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.
Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами третьою, четвертою статті 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У листі Міністерства оборони України від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду» та у постанові Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2015 року у справі № 800/582/14, виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.
Також на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 2 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Відповідно до примітки до статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року не звернув уваги на те, що на час укладення контракту з позивачкою існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору.
Таким чином, позивачка була прийнята на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної мобілізації, а тому вона не підлягала звільненню, що передбачено положеннями статті 119 КЗпП України.
До такого ж висновку, за аналогічних фактичних обставин справи, з такими ж сторонами у справі, прийшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 2 жовтня 2019 року (справа № 495/6498/16-ц, провадження № 61-18316св18).
Таким чином, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданий;^сторонами, встановивши фактичні обставини у справі, дійшов правильного висновку про те, що позивачка була прийнята на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної мобілізації, а тому вона не підлягала звільненню, що передбачено положеннями статті 119 КЗпП України.
Оскільки звільнення позивача із займаної посади було проведено з порушенням вимог статті 119 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що відповідно до положень статті 235 КЗпП України з відповідача на користь позивача, підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Так судом першої інстанції правильно встановлено, що середній заробіток ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу склав 7 774, 95 грн. (за період з 29 липня 2016 року (день звільнення) по 28 листопада 2016 року включно (ухвалення рішення судом першої інстанції) та складається з 85 днів х 91,47 грн).

Однак ухвалюючи рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції помилково вказав, що стягується він з Одеської філії ПАТ «Укртелеком», яка не є юридичною особою, замість ПАТ «Укртелеком», яке було відповідачем у справі та приймало у справі участь, як відповідач.
Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справу на новий розгляд.
Згідно з пунктами 1, 4 статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Отже, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, арішення суду першої інстанції підлягає зміні у резолютивній частині.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2017 року скасувати.
Рішення Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28листопада 2016 року змінити у резолютивній частині, а саме:

викласти абз. 4 у наступній редакції «Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (65023, місто Одеса, вулиця Коблевська,39, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 7774 (сім тисяч сімсот сімдесят чотири) гривні 95 (дев`яносто п`ять) копійок»;
викласти абз. 7 у наступній редакції «Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (65023, місто Одеса, вулиця Коблевська,39, ) на користь держави судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 551 (п`ятсот п`ятдесят одна) гривня 20 (двадцять) копійок».
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий В. М. Сімоненко
Судді: А. І. Грушицький
С. Ю. Мартєв
Є. В. Петров
І. М. Фаловська