КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 758/7457/18

провадження № 22-ц/824/14060/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Київ від 14 серпня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної квартири, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 заявив позов до ОСОБА_2 про поділ спільної квартири.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що спірна квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі, а тому в силу статті 60 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) є спільним майном подружжя.

Рішенням Подільського районного суду міста Київ від 14 серпня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної квартири відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

У доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 не погоджується із висновками суду першої інстанції про недоведеність позивачем підстав для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та її поділу. При цьому позивач вважає, що суд першої інстанції безпідставно погодився із доводами відповідача, які не підтверджені доказами, та фактично переклав на позивача обов`язок доводити обставини набуття майна за час шлюбу у спільну сумісну власність, усупереч визначеної законом презумпції.

24 жовтня 2019 року до Київського апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Указує, що позивач участі у придбанні спірної квартири не брав, грошей не вкладав, оскільки жодного доходу чи заробітку не мав, у зв`язку з чим спірна квартира придбана за гроші її батька, отримані від продажу приватизованої квартири, у тому числі належної частки відповідачки у приватизованій квартирі. ОСОБА_1 ніколи не був прописаний/зареєстрований у зазначеній квартирі, та за весь час шлюбу вона самостійно сплачувала усі витрати на утримання квартири.

В судовому засіданні відповідач та її представник проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Позивач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомляв.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 26 вересня 1997 року по 27 листопада 2017 року сторони перебували у шлюбі.

Рішенням Подільського районного суду міста Київ від 07 листопада 2017 року, яке набрало законної сили 27 листопада 2017 року, шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано.

Із змісту указаного рішення убачається, що фактично із серпня 2016 року сторони припинили шлюбні відносини і з указаного моменту сторони спільне господарство не ведуть, майнових та житлових спорів на час звернення до суду із позовом про розірвання шлюбу, сторони не мали.

Спірна квартира була придбана 06 серпня 2002 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який було посвідчено 06 серпня 2002 року державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Грушею О.В.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.

Згідно із статтею 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того із подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17.

При цьому, як убачається із змісту статті 60 СК України, презумпція поширюється на ті випадки, коли один із подружжя не мав самостійного доходу саме з поважних причин.

Позивачем в обґрунтування позову про поділ спірної квартири зазначено лише те, що квартира придбана у шлюбі. Обставин щодо наявності у нього доходу, як джерела набуття спірного майна, або наявності поважних причин внаслідок яких він не мав доходу не зазначено.

Відповідачем у свою чергу наведені обставини у спростування презумпції набуття майна за подружні кошти, та доведено, що майно було придбано за кошти, що належали її особисто.

Так, з урахуванням показів свідка про придбання спірного майна за кошти отримані відповідачкою особисто від батька за продаж квартири, у праві власності якої також була її частка, та з урахуванням обставин, що були встановлені у судовому рішенні Подільського районного суду міста Київ від 07 листопада 2017 року про відсутність спору щодо майна, суд дійшов висновку про доведеність указаних відповідачем обставин стосовно придбання спірного майна за її особисті кошти.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Таким чином, відповідач виконав свій обов`язок щодо зазначення обставин у спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно та доведення цих обставин доказами (у даному випадку показами свідків).

Позивачем ні у суді першої інстанції ні у суді апеляційної інстанції не зазначено жодних обставин, які були б підтверджені доказами, що спростовують заперечення відповідачки про придбання спірної квартири за кошти, які належали їй особисто. У доводах апеляційної скарги позивач помилково вважає, що факт набуття спірної квартири за час шлюбу звільняє його від обов`язку спростувати заявлені відповідачкою заперечення про придбання спірного майна за її особисті кошти. У свою чергу відповідачка скористалась своїм процесуальним правом стосовно доведення обставин, необхідних для спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірний об`єкт.

У доводах апеляційної скарги позивач доводить до відома про неприйняття судом першої інстанції наданих відповідачкою доказів з підстав недотримання встановлених статтею 83 ЦПК України строків та порядку надання доказів. Зокрема, судом було відмовлено у долученні до матеріалів справи нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 12 грудня 2001 року, відповідно до якого відповідачкою, її батьками та братом було продано належну їм на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації державного житлового фонду квартиру, за виручені кошти від продажу якої було придбано спірну квартиру. Однак суд першої інстанції визнав ці обставини встановленими на підставі інших доказів, а саме показів свідка.

Відповідно до статті 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи, та відповідно до норми статті 76 ЦПК України є доказом, на підставі якого суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже відповідачка вчинила передбачені вимогами статті 81 ЦПК України дії по доведенню тих обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх заперечень.

Позивач не скористався своїм правом щодо спростування заперечень відповідачки стосовно придбання спірного майна за її особисті кошти, не навів жодних доказів, які свідчать про придбання спірного майна саме за спільні кошти подружжя. Указуючи, що з часу продажу сім`єю відповідачки квартири та придбання спірної квартири минуло 8 місяців, позивач не указує обставин, які свідчать, що кошти були витрачені на інші цілі. Таким чином позивач відповідно до статті 12 ЦПК України несе ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням ним процесуальних дій щодо недоведення обставин, якими він обґрунтовував позов, та не спростування заперечень відповідачки.

З огляду на зазначене у суду відсутні підстави вважати, що вимоги позову були доведені позивачем, та відповідачка їх не спростувала.

За таких обставин доводи апеляційної скарги висновку суду першої інстанції не спростовують і не доводять підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Київ від 14 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба