ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 січня 2019 року

м.Харків

справа № 645/4236/17

провадження № 22-ц/818/59/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Кучер Ю.Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» (після зміни назви ТОВ «Вердикт Капітал»), Публічне акціонерне товариство «Кредобанк»,

треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьов Володимир Юрійович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» (після зміни назви ТОВ «Вердикт Капітал»), Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьов Володимир Юрійович про визнання договору про відступлення прав за іпотечним договором недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 22 травня 2018 року, постановлене під головуванням судді Сілантьєвої Е.Є., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 31 травня 2018 року), -

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс», Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьов Володимир Юрійович про визнання договору про відступлення прав за іпотечним договорам недійсним.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити в повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що заміна кредитора була здійснена без її згоди, про набуття права вимоги за кредитним договором відповідач її не повідомляв, що, на її думку, є порушенням ст. 24 Закону України «Про іпотеку», п. 8.6 договору іпотеки, п. 2.1, п. 2.2 договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором; відповідачі не одержали від неї згоди на укладення договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором, не повідомили її про відступлення права вимоги за договором іпотеки; зазначає, що суд не врахував, що договір іпотеки укладено між нею та ВАТ «Кредобанк», таким чином, відповідачі, уклавши договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором між собою без її згоди порушили права ОСОБА_1 Тому просить визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 12 квітня 2011 року та у зв'язку з цим скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру, яка була зареєстрована ТОВ «Кредекс Фінанс» на підставі договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 12 квітня 2011 року, укладеного між ВАТ «Кредобанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс».

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що факт неповідомлення про заміну кредитора не є підставою для визнання договору про відступлення прав за іпотечним договором недійсним. ОСОБА_1 було відомо про зміну кредитора, що підтверджується оскарженням нею в апеляційному порядку рішення Фрунзенського районного суду м. Харків від 28.02.2012 року. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19.11.2013 р. апеляційна скарга ОСОБА_1 відхилена, а рішення залишено без змін. ОСОБА_1 як до заміни кредитора, так і після відступлення права вимоги ТОВ «Кредекс Фінанс» не виконувала належним чином зобов'язання за кредитним договором № Ф 2084/12-06 від 21 грудня 2006 року. Позивач не обґрунтував, яким чином Договір відступлення права вимоги порушує його суб'єктивні права або охоронювані законом інтереси. В ході розгляду даної справи судом не було встановлено обставин, з якими законодавство пов'язує недійсність правочинів, у зв'язку з чим вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 21 грудня 2006 року між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № Ф2084/12-06, відповідно умов якого, Банк надав, а ОСОБА_1 отримала кредит на поточні потреби в сумі 29600 доларів США на строк до 01 грудня 2011 року.

Згідно з п. 6.1 кредитного договору, цей договір був забезпечений іпотекою нерухомості, а саме: двокімнатною квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. (а.с.5-8).

З метою забезпечення виконання зобов'язання за Кредитним договором № Ф2084/12-06 від 21 грудня 2006 року між Банком (Іпотекодержателем) та ОСОБА_1 (Іпотекодавцем) було укладено договір іпотеки від 21 грудня 2006 року, за яким у забезпечення виконання зобов'язання в іпотеку було передано нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1. (а.с. 7-8).

06 жовтня 2010 року між ВАТ «Кредобанк» та ТОВ « Кредекс Фінанс» було укладено Договір про відступлення права за Кредитним Договором № Ф2084/12-06 від 21 грудня 2006 року, в зв'язку з чим, ТОВ «Кредекс Фінанс» набуло право кредитора до ОСОБА_1, а так само 12 квітня 2011 року було укладено нотаріально посвідчений Договір про відступлення права за Іпотечним договором від 21 грудня 2006 року, в зв'язку з чим ТОВ «Кредекс Фінанс» набуло права Іпотекодержателя, при цьому ВАТ «Кредобанк» втратив право Кредитора та Іпотекодержателя. (а.с. 9).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

В свою чергу відступлення права вимоги (уступка вимоги - цесія) є договірною передачею зобов'язальних вимог первісного кредитора (цедента) новому кредиторові (цесіонарію). Тобто, цесія є заміною особи у зобов'язанні, що виникає в силу укладення відповідного договору купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов'язання. При цьому договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги, і чинний Цивільний кодекс України не містить жодних заборон з цього приводу, а відтак сторони самі визначають оплатний договір цесії чи безоплатний. Якщо договір цесії є оплатним, то до нього застосовуються положення про договір купівлі-продажу, а якщо безоплатний, то підлягають застосування положення про договір дарування.

Згідно з п.п. 14.1.255 ПК України відступлення права вимоги - операція з переуступки кредитором прав вимоги боргу третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу кредитору або без такої компенсації. Тобто в дане поняття включаються операції з переуступки будь-яким кредитором (первісним або наступними) будь-яких прав вимог боргу третьої особи (грошових і негрошових) новому кредитору за компенсацію у будь-якій формі (грошову та негрошову) чи без такої.

Згідно з ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як на підставу своїх позовних вимог, ОСОБА_1 посилається на те, що заміна кредитора була здійснена без її згоди, про набуття права вимоги за кредитним договором відповідач її не повідомляв, що, на думку позивача, є порушенням ст. 24 Закону України «Про іпотеку» п. 8.6. Договору іпотеки, п. 2.1. та п. 2.2. Договору про відступлення права за іпотечним договором.

Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Положеннями ст. 24 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди Іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведене інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Статтею 203 ЦК України врегульовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковим відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цього Кодексу.

Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України зазначених у п. 7, 8 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Виходячи з вказаних вище положень законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що як загальними нормами (ст. ст. 516-519 ЦК України), так і спеціальною нормою (ст.24 Закону України «Про іпотеку») не передбачене отримання згоди боржника на укладення договору про відступлення права вимоги (заміну кредитора).

Договором іпотеки, укладеним між ОСОБА_1 та Банком, також не передбачене отримання згоди боржника на зміну кредитора.

Неповідомлення або несвоєчасне повідомлення боржника про заміну кредитора не є підставою для визнання договору недійсним.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

П.п. 5.3, п.п. 5.4 р. 5 Договору Іпотеки передбачено, що Іпотекодержатель у разі виникнення в нього права власності на задоволення вимог за рахунок предмета застави -на власний розсуд звертає стягнення на предмет іпотеки, в тому числі і у позасудовому порядку, приймає предмет іпотеки у свою власність згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя. Рішення про прийняття у власність предмету іпотеки приймається Іпотекодержателем одноосібно, підписанням даного договору Іпотекодавець засвідчує, що вона надає Іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до Іпотекодержателя за одноосібним рішенням Іпотекодержателя.

Відповідно до п.п. 5.4.2 п. 5.4 Розділу 5 Договору Іпотеки від 21 грудня 2006 року у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки Іпотекодержатель має право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, при цьому заборгованість Боржника по кредитному договору вважається погашеною в день отримання від Покупця коштів за предмет іпотеки в повному обсязі.

Таким чином зі змісту договору іпотеки вбачається наявність згоди Іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань.

ОСОБА_1 була обізнана з умовами договору іпотеки та погодилась з ними, засвідчивши це особистим підписом. (а.с. 8).

Крім цього, ч. 1 ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість встановлюється на підставі ч. 4 ст. 182 Цивільного кодексу, ст. 4 ЗУ від 01.07.2004 р. № 1952-VI «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», в редакції від 01.01.2013 року. Зокрема, державна реєстрація прав власності на нерухоме майно проводиться державним реєстратором органу державної реєстрації прав, нотаріусом, як спеціальним суб'єктом, на якого покладено функції державного реєстратора.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 жовтня 2016 року, 07 жовтня 2016 року ПН КМНО Чуловським В.А., який діяв як державний реєстратор було зареєстровано право власності на іпотечну квартиру за відповідачем ТОВ «Кредекс Фінанс».

Підставою виникнення права власності є Договір про відступлення прав за Іпотечним договором, серія та номер 839, від 12 квітня 2011 року, посвідчений ПН КМНО Пономарьовим В.Ю. (а.с. 10-11).

Таким чином суд вважає, що ТОВ «Кредекс Фінанс» та приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. та Пономарьов В.Ю., оформлюючи оскаржувані договори, діяли в межах чинного законодавства.

Оскільки колегія суддів не вбачає підстав для визнання договору про відступлення прав за іпотечним договором недійсним, то відсутні підстави і для скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за зазначеним договором.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повний текст судового рішення виготовлено 10.01.2019 року.