Справа № 303/2233/19
2/303/1847/19
Номер рядка статистичного звіту 5
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и
14 листопада 2019 року м. Мукачево
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:
головуючої-судді Гутій О.В.
за участю секретаря судових засідань Тромпак В.В.
позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання права приватної власності за набувальною давністю,-
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивує тим, що позивач разом зі своїм сином проживає у житловому будинку в АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що вона веде догляд за будинком протягом останніх 50 років. Вона також є споживачем комунальних послуг та сплачує їх. Як стало відомо на адвокатський запис від БТІ, будинок належить ОСОБА_2 , який жодного разу не з`являється в даному будинку з 1961 року. ОСОБА_2 з 1991 року із своєю сім`єю проживає в іншій країні, і жодних інших даних про нього не відомо. Будь-які намагання знайти та зв`язатися з його рідними, успіхом не завершилися. В 1983 році виконавчий комітет Мукачівської міської ради надав дозвіл для прибудови до будинку її чоловіку ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач разом зі свою родиною, проживаючи в будинку в АДРЕСА_1 , продовжувала нести витрати на його ремонт, утримання та здійснювала інші обов`язкові платежі. Позивач усе життя гадала, що будинок належав її покійному чоловіку, однак після його смерті після намагань з`ясувати обсяг спадщини дізналася, що формальним власником є ОСОБА_2 . Таким чином сім`я позивача з 1961 року добросовісно, безперервно та відрито володіє і користується даним нерухомим майном, земельною ділянкою, доглядає за будинком та утримує його. Постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт вже більше 50 років. Актом № 65 від 17 листопада 2017 року про добросовісне володіння та користування нерухомим майном свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 підтвердили, що ОСОБА_1 добросовісно володіє та користується будинком АДРЕСА_1 .
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд позов задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечила.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак причину неявки суду не повідомив, будь-яких клопотань, заперечень суду не надавав.
Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак причину неявки суду не повідомив, будь-яких клопотань, заперечень суду не надавав.
Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, враховуючи відсутність відзиву відповідача, беручи до уваги, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив на підставі ст. 280 ЦПК розглянути справу заочно та, згідно зі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювати фіксацію процесу звукозаписувальними технічними засобами.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Згідно частини статті 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.04.2019 року права власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 не зареєстровано (а.с. 47).
З довідки КП «Мукачівське МБІ та ЕО» від 06.10.2017 року № 182 вбачається, що на підставі реєстрової книги БТІ за адресою АДРЕСА_1 , власник домоволодіння є ОСОБА_2 (а.с. 48)
Відповідно до технічного паспорту від 29.09.2001 року на житловий будинок по АДРЕСА_1 , власником такого зазначений ОСОБА_2 (а.с.49-50).
Згідно до довідки виданої ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» № 2-021973 від 17.02.2018 року, виданої ОСОБА_1 , вбачається, що в даному будинку також зареєстрований брат чоловіка ОСОБА_3 (а.с. 52).
Відповідно до витягу з рішення від 24.02.1983 року № 53 дозволено ОСОБА_8 провести прибудову ванни та веранди до будинку по АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 (а.с. 56).
Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 09.08.1975 року , шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 укладено шлюб 09.08.1975 року (а.с.58).
З копії паспорту позивача вбачається, що вона зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 29.07.1977 року (а.с. 46).
Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 18.05.2016 року, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с. 57).
Свідок ОСОБА_7 під час допиту у судовому засіданні показала суду, що ОСОБА_1 проживає в будинку АДРЕСА_1 з 1975 року, її чоловік робив добудову до житлового будинку та після смерті чоловіка позивач продовжує проживати у будинку, користується ним, сплачує комунальні послуги.
Згідно ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Також, у пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22.05.2018 у справі № 922/1574/17, де зазначив, що суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною власністю та строк володіння; характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне); обставини, за яких виникло володіння спірним майном та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння; юридичний статус спірного майна. При цьому, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Зокрема до таких висновків системно дійшов Верховний Суд при розгляді аналогічних справ про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а саме: постанова від 05 грудня 2018 року у цивільній справі № 736/853/17; постанова від 07 листопада 2018 року у цивільній справі № 642/8823/2015-ц; постанова від 12 грудня 2018 року у цивільній справі № 609/451/18.
Однак, не дивлячись на те, що позивач стверджує, що не знала про належність будинку відповідачу до смерті чоловіка, вказане спростовується матеріалами справи витягом з рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 24.02.1083 року № 83, згідно яких їй було відомо, що цей будинок належав ОСОБА_2 .
Крім того, за правилами ст. ст. 1216, 1218, 1220, 1223 ЦК України з моменту смерті особи до спадкоємців переходять права та обов`язки спадкодавця, які належали йому на час відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
Згідно п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.
Натомість, позивач заявляючи, що відповідач скоріше за все на час розгляду справи помер, зважаючи на його вік, всупереч вимогам ст. 13,81 ЦПК України, не надала суду доказів цього, доказів наявності чи відсутності у нього спадкоємців, та визначила відповідачем у справі орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади та не заявляла клопотання суду про залучення такого органу до участі у справі.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 223, 263, 265 ЦПК України, ст. 344 ЦК України, п.п.9, 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, суд -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання права приватної власності за набувальною давністю відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня отримання його копії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням п.15.5. Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) через Мукачівський міськрайонний суд.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , поштовий індекс: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , поштовий індекс: АДРЕСА_2 .

Третя особа: ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 індекс АДРЕСА_2 .

ОСОБА_9 .В.Гутій