ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/1130/19
Провадження № 2/362/1518/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 листопада 2019 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі
головуючого судді Лебідь-Гавенко Г.М.,
з участю секретаря Шевченко М.В.,
розглянувши у судовому засіданні без фіксування технічними засобами в порядку ч. 2ст. 247 ЦПК України в м. Василькові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації з місцем проживання,
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації з місцем проживання.
В обґрунтуванні позову зазначено, що він є власником будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який набув у власність на підставі договору купівлі-продажу укладеного 29 грудня 2011 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 . Проте, після укладення вказаного правочину відповідач з реєстрації в будинку не знялася, місце її перебування позивачу на даний час невідоме. Факт реєстрації відповідача в належному йому будинку створює незручності у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2019 року у зв`язку з відстороненням судді від посади рішенням ВРП №1107/3дп/15-19 від 10.04.2019 року вказана справа передана судді Лебідь-Гавенко Г.М.
Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позов просили задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечують (а.с. 45).
Відповідач, у судове засідання не з`явиласяпро розгляд справи повідомлена належним чином за останнім зареєстрованим місцем проживання та у порядку ч.11 ст. 128 ЦПК України (а.с. 33, 36).
На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК Українисуд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі заочного рішення та задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 29 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку що знаходиться в АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Семенець О.А. за реєстровим №1656 (а.с. 4-5).
Згідно Витягу про державну реєстрацію прав від 22 листопада 2012 року за номером: 36364186, домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 2011 року - ОСОБА_1 (а.с. 8).
У відповідності до довідки Барахтівської сільської ради Васильківського району Київської області, за №122 від 14 березня 2019 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно зареєстрована, але не проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17, 19).
Як вбачається з акту обстеження житлово-побутових умов комісії у складі секретаря Барахтівської сільської ради Васильківського району Київської області та жителів села від 13 грудня 2018 року, ОСОБА_2 зареєстрована по АДРЕСА_1 , але за даною адресою не проживає більше семи років. Особистих речей ОСОБА_3 в житловому будинку не виявлено (а.с.10).
Відповідно до Довідки про склад сім`ї від 13.12.2018 року № 509 Барахтівської сільської ради Васильківського району Київської області, що до складу сім`ї ОСОБА_1 входить тільки він (а.с.11).
Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.
Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).
Судом встановлено, що житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 .
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним.
Судом встановлено, що позивач є власником спірногобудинку, у якому зареєстрований та проживає сам, відповідачка спільно з власником спірногобудинку не проживала, спільним побутом не була пов`язана, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов.Доказів того, що відповідачка вела спільне господарство, проживала однією сім`єю із власником і була членом його сім`ї суду не надано.
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ч. 2 ст. 3 СК України).
Тому право користування будинком позивача у відповідачки виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.
Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Такий правовий висновок викладений в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року по справі № 6-2931цс16 від 15.05.2017 року.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 втратила право користування спірним жилим приміщенням, добровільно відчуживши його на користь ОСОБА_1 , на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились,що дає підстави суду зробити висновок про те, що право користування ОСОБА_2 чужимбудинком також припинилось і вона має його звільнити, а тому позов підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 16, 316, 317, 319, 321, 379, 382, 391, 405, 406 ЦК України, статтями 6, 9, 150, 156 ЖК України, статтями 4, 11, 12, 19, 42, 80, 81, 89, 200, 206, 247, 263, 265, 280-282 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації з місцем проживання - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою що втратила право користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте Васильківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення його повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Г.М. Лебідь-Гавенко