ПОСТАНОВА

іменем України

19 листопада 2019 року м. Кропивницький

справа № 405/4719/16-ц

провадження № 22-ц/4809/1499/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Дуковського О.Л., Письменного О.А.,

за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 17 липня 2019 року у складі судді Шевченко І.М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі по тексту - ПАТ «УкрСиббанк») про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

В обґрунтування позову вказав, що 21 квітня 2008 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір №0, за умовами якого банк надав йому кредитні кошти в іноземній валюті у сумі 32 934,00 доларів США, а позивач зобов`язався прийняти, належним чином використовувати та повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, визначених у договорі.

Зазначив, що на момент укладення спірного договору про споживчий кредит банк надав кошти в іноземній валюті, проте не був уповноваженим банком на здійснення валютних операцій на видачу валютних кредитів резидентам України - фізичним особам. Відповідачем була отримана ліцензія лише 16 жовтня 2011 року.

Вказав, що у кредитному договорі не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, немає умов, які п.3.8 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, визнані обов`язковими. Кредитний договір містить несправедливі умови по валютним ризикам, містить елементи примусу, адже споживачі не можуть нести ризик знецінення національної валюти. Позивачу не надано письмовий документ з детальним розписом сукупної вартості кредиту для споживача. Укладення договору було вчинено під впливом обману з боку відповідача, вільного волевиявлення, як і внутрішньої волі у позивача не було. Умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання його недійсним.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд визнати недійсним кредитний договір від 21 квітня 2008 року № 0.

Рішенням Ленінського районного суду міста Кіровограда від 13 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Вважає, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним. Зазначає, що умови оспорюваного договору є несправедливими внаслідок агресивної підприємницької практики відповідача. Посилається на те, що під час укладання кредитного договору банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, вказавши у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному договором. Вказує про відсутність права на здійснення кредитування в іноземній валюті у відповідача на момент укладення кредитного договору від 21 квітня 2008 року №0.

ПАТ «УкрСиббанк»направив до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 13 липня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального права.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, направив свого представника ОСОБА_2 .

ПАТ «УкрСиббанк» свого представника у судове засідання не направив. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Колегія суддів постановила ухвалу про розгляд справи у відсутності належним чином повідомленого позивача на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , у судове засідання з`явився, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що 21 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі по тексту АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №00 (т.1 а.с.9-15).

Згідно з рішенням Загальних Зборів Акціонерів від 27 жовтня 2009 року, відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства» у Статут АКІБ «УкрСиббанк» були внесені зміни, відповідно до яких нове повне найменування Банку стало: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». Згідно з положеннями Цивільного кодексу України та Закону України «Про акціонерні товариства» дані зміни не є реорганізацією або ліквідацією юридичної особи АКІБ «УкрСиббанк» (т.1 а.с.56-59).

Відповідно до п.1.1 спірного договору банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті (долар США) у сумі 32934 доларів США, що дорівнює еквіваленту 166316,70 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, визначених в договорі.

Згідно з п.1.2.2. кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно з додатком №1 до договору, але у будь-якому випадку не пізніше 21 квітня 2033 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору та/або згідно з умовами відповідної угоди сторін.

Відповідно до п.1.3.1. договору за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 14,00 % річних.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визнав безпідставними посилання ОСОБА_1 про відсутність у відповідача ліцензії на здійснення операцій в іноземній валюті, виходячи з такого.

Відповідно до ст.ст. 2, 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки здійснюють, зокрема, кредитні операції з грошовими коштами в національній та іноземній валюті чи їх еквіваленті та операції з валютними цінностями.

Статтею 192 ЦК України передбачено, що законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Порядок використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями встановлено декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93 (далі по тексту декрет №15-93), який діяв на час укладення спірного договору.

Статтею 5 декрету №15-93 передбачено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього декрету.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензій на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 декрету про валютне регулювання), суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України 14 жовтня 2004 року №483, зареєстроване у Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року за №1429/10028, чинне на час виникнення спірних правовідносин. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти, як засобу платежу, без ліцензії дозволяється у разі, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв`язку з наведеним надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, у жодної зі сторін кредитного договору.

Встановлено, що АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», видано Національним банком України банківську ліцензію за №75 та дозвіл №75-2 на право здійснення банківських операцій, визначених ч.1 та п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (т.1 а.с.38-39).

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказаний вище споживчий кредит в іноземній валюті надано позивачу правомірно, АКІБ «УкрСиббанк» на момент укладення спірного кредитного договору мав відповідні ліцензії та дозволи на проведення валютних операцій.

Судом правильно не прийнято до уваги доводи позивача про те, що банк, як суб`єкт підприємницької діяльності у порушення вимог закону покладає всі ризики у разі знецінення національної валюти України до долара США, оскільки відповідач не впливає на зміну курсу валют та не може прогнозувати або встановлювати офіційний курс гривні до іноземних валют, нести відповідальність за валютні ризики, на які посилається позивач.

Крім того, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, і укладаючи кредитний договір в іноземній валюті сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу, отже, під час укладення кредитного договору в іноземній валюті у позивача не було будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого на день підписання договору валютного курсу не настане.

Встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют проводиться щоденно Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України, відповідно до ст.36 Закону України «Про Національний банк України», ч.1 ст.8 декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, також вказував на те, що банк не дотримався вимог статей 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, та не надав йому повну та достовірну інформацію про кредитний продукт, що є з боку банку використанням нечесної підприємницької практики, з посиланням на норми ст.230 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману передбачені статтею 230 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Частиною 2 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Згідно з пунктом 3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, чинними на час укладення між сторонами спірного договору, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

Відповідно до пункту 7.13 кредитного договору від 21 квітня 2008 року №0 позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов`язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, та те, що усі умови договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також те, що перед укладенням договору отримав від банку інформаційний лист згідно з вимогами законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів» (т.1 а.с.14-15).

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Отже, нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Як убачається з висновку експерта від 05 лютого 2019 року №2736 положення договору про надання споживчого кредиту від 21 квітня 2008 року №0 не відображають повний обсяг інформації про умови кредитування та чітко визначених сум погашення заборгованості, що передбачені вимогами п. 2.1, 2.2, 3.1, 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168 та п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», інші умови кредитного договору відповідають нормам діючого законодавства (т.2 а.с.6-30).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору недійсним, відсутності підстав щодо нечесної підприємницької практики чи введення позичальника в оману.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 у своїх позовних вимогах не ставить питання застосування правових наслідків визнання недійсним кредитного договору, передбачених ст.216 ЦК України.

За положеннями ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені ч.1 ст.216 цього Кодексу.

Відтак, договір не може визнаватися судом недійсним без застосування правових наслідків, про що не було заявлено у позові та також є однією із підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

З огляду на викладене вище апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки банком були виконані усі взяті на себе зобов`язання, передбачені договором, що підтверджується виписками по рахункам позивача, а позивач в свою чергу виконував умови договору, тривалий час здійснював погашення кредиту.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків рішення суду, оскільки ці доводи зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення обґрунтувань заявлених вимог, які вказані у позовній заяві позивача, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному рішенні і колегія суддів повністю погоджується із цією оцінкою та прийнятим рішенням у даній цивільній справі.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому на підставі статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 17 липня 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2019 року.

Головуючий суддя О.І. Чельник

Судді О.Л. Дуковський

О.А. Письменний