Номер справи 220/2370/18
Номер провадження № 2/220/77/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року Великоновосілківський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Якішиної О.М.

за участю секретаря Чернякової В.С.

представника позивача адвоката Пономарьова Р.О.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Луганськ, третя особа ОСОБА_3 , про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

25.10.2018 року ОСОБА_2 в особі свого представника звернувся до суду із позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Луганськ про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 10.11.2015 року він працював у відповідача столяром 4 р. ремонтно-будівельної групи. 31.05.2017 року він він був прийнятий на військову службу за контрактом в особливий період, тому на нього розповсюджуються гарантії, встановлені статтею 119 КЗпП України, а саме: на час військової служби за ним зберігаються місце роботи, посада та середній заробіток. Незважаючи на це, відповідач після укладення ним контракту на проходження військової служби звільнив його з роботи на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України. Зазначив, що до теперішнього часу його не було ознайомлено з наказом про звільнення, не вручена його копія та не повернута трудова книжка. З урахуванням наведеного, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення з роботи у зв`язку з добровільним вступом на військову службу за контрактом, поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 45930 грн. Крім того, просив стягнути з відповідача 10000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що втратив спокій через безпідставне звільнення з роботи, постійно нервує, вимушений докладати додаткових зусиль для захисту свого порушеного права.

Ухвалою суду від 26.10.2018 р. провадження у справі відкрито, справа призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, залучено до участі у справі третю особу. Також задоволено клопотання представника позивача про витребування у відповідача письмових доказів.

14.11.2018 року до суду надійшов відзив КЕВ м. Луганськ, в якому відповідач посилався на те, що специфіка виконання позивачем своїх професійних (службових) обов`язків та завдань була обумовлена тим, що трудове завдання ОСОБА_2 виконував за місцем свого проживання, тобто - місцем дислокації військових частих, які він обслуговував. 06 червня 2017 року від військового комісара Апостолівського районного військового комісаріату Дніпропетровської області КЕВ м. Луганськ було отримано поштою довідку про те, що рядовий ОСОБА_2 відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 31 травня 2017 року № 181 призваний на військову службу за контрактом та копію зазначеного наказу, згідно якого солдата ОСОБА_2 призначено на відповідну посаду з виплатою належного грошового забезпечення з 31.05.2017 р. та зарахуванням на котлове забезпечення з 01.06.2017 р. Також було надіслано копію Контракту, укладеного між позивачем та Міністерством оборони України (далі - МОУ) строком на три роки (строковий контракт). Ці документи стали підставою для припинення трудового договору, укладеного між ОСОБА_4 та КЕВ м. Луганськ на невизначений строк, за п.3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, тобто у зв`язку із вступом останнього на військову службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин 3 та 4 ст. 119 цього Кодексу. Наказом начальника КЕВ м. Луганськ № 122 від 06.06.2017 року ОСОБА_2 було звільнено відповідно до п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України. Всупереч викладеним в позові обставинам, ОСОБА_2 не повідомляв КЕВ м. Луганськ про укладення контракту з МОУ або про такий намір, що унеможливило виконання КЕВ м. Луганськ свого обов`язку, передбаченого ст. 47 КЗпП України, щодо видачі звільненому працівнику трудової книжки. На день припинення трудового договору з ОСОБА_2 , останній вже приступив до виконання військових обов`язків, адреси свого місцезнаходження не повідомив, чим створив певні перешкоди для надіслання йому трудової книжки поштою. За належними при звільнені розрахунками КЕВ м. Луганськ з позивачем розрахувалося повністю, шляхом безготівкового перерахування належних сум на особистий рахунок ОСОБА_2 . Крім того, твердження позивача про те, що КЕВ м. Луганськ не ознайомив його з наказом про звільнення та не вручив копії такого наказу виглядає абсурдним, оскільки трудовий договір з ним було припинено вже під час його військової служби, а видача копії наказу є обов`язковою лише при звільненні працівника в порядку ст. 40 КЗпП України, тобто за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, а також за вимогою працівника. Як вже зазначалося раніше, ОСОБА_2 жодного разу не звертався до КЕВ м. Луганськ про видачу йому копії наказу про звільнення. Натомість, він всупереч діючим нормам трудового законодавства в односторонньому порядку розірвав трудові відносини з КЕВ м. Луганськ, уклавши контракт з МОУ під час знаходження в трудових відносинах з тим самим МОУ (як раніше згадувалося, КЕВ м. Луганськ є юридичною особою, утвореною МОУ). Вважає припинення трудового договору з позивачем за п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України законним та таким, що відповідає вимогам трудового законодавства. Щодо вимог закону в частині збереження за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятим на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладання нового контракту на проходження військової служби, під час особливого періоду на строк до його закінчення або до дня його фактичного звільнення, місця роботи, посади і середнього заробіту, зазначив, що такі гарантії поширюються лише на тих військовослужбовців, які уклали контракт під час особливого періоду та саме, на час особливого періоду. Нормами ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що: «громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч.ч.3, 4 ст. 119 КЗпП України. Таким чином, позивач, який уклав контракт з МОУ, хоча й під час особливого періоду, але не на час особливого періоду, а строком на три роки, не є особою, на яку поширюються гарантії, передбачені ч.ч.3 та 4 ст. 119 КЗпП України. Вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, якої йому завдано «порушенням» законних прав, що привело до моральних страждань, вважає недоведеними. Також вважає, що не можна вважати вимушеним прогулом час служби за контрактом в ЗСУ, оскільки позивач сам, з власної ініціативи, керуючись національною правосвідомістю, вступив до лав ЗСУ на контракт, зо всіма наслідками, що витікають з таких трудових правовідносин: грошовим та котловим забезпеченням, іншим матеріальним забезпеченням та гарантіями відповідно до Конституції України, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та іншими актами. Не є вимушеним прогулом проміжок часу (а у Бабенка ніякого проміжку часу не було), коли особа не розриваючи трудових відносин з одним роботодавцем, отримує заробітну плату від іншого, з котрим уклав новий трудовий договір. Також зазначив, що позов заявлено та подано до суду з пропущенням строку позовної давності в трудових спорах, тобто в порушення норм, встановлених ст. 233 КЗпП України, оскільки ОСОБА_2 знав про «порушення» його трудових прав ще в липні-серпні 2017 року, коли він звертався до КЕВ м. Луганськ через військового комісара Апостолівського РВК Дніпропетровської області та особисто зі скаргою до Головного управління Держпраці у Луганській області. Враховуючи викладене, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 21.11.2018 р. задоволено клопотання відповідача про проведення судового засідання 19.12.2018 р. в режимі відео конференції, здійснено заміну третьої особи на стороні відповідача.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача, приймаючи участь в судовому засіданні 19.12.2018 р. в режимі відеоконференції, позовні вимоги не визнав, посилаючись на їх необґрунтованість з підстав, зазначених у відзиві на позов. В судове засідання 09.01.2019 р. представник відповідача не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи. Причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або про проведення судового засідання в режимі відео конференції не подавав.

Третя особа в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи. Причини неявки суду не повідомив.

Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши надані суду докази, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 наказом № 232 від 10.11.2015 року був прийнятий на роботу до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Луганськ столяром 4 р. ремонтно-будівельної групи (а.с. 21).

31 травня 2017 року ОСОБА_2 уклав з Міністерством оборони України, в особі т.в.о. командира військової частини пп НОМЕР_1 ОСОБА_5 , контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на три роки (а.с. 12-13).

Наказом т.в.о начальника КЕВ м. Луганськ ОСОБА_3 від 06.06.2017 р. № 122 ОСОБА_2 був звільнений з роботи з посади столяра 4 розряду у зв`язку з добровільним вступом на військову службу, на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України (а.с. 46).

Вказаний наказ ОСОБА_2 до теперішнього часу не отримав, що підтверджено і представником відповідача в судовому засіданні. Також згідно пояснень представника відповідача в суді трудову книжку КЕВ м. Луганськ направив на адресу місця проживання матері позивача після пред`явлення до суду зазначеного позову.

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Враховуючи те, що станом на час звернення до суду з вказаним позовом 25.10.2018 року ані трудова книжка, ані копія наказу про звільнення позивачем не отримані, у суду відсутні підстави вважати, що позивачем пропущений передбачений ч.1 ст. 233 КЗпП України строк на звернення до суду з зазначеним позовом.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (2004 року) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Із змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність прав на гарантій, передбачених нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого періоду, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Судом встановлено, що позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України після 02 березня 2014 року, строком на три роки.

Як слідує зі змісту частини третьої статті 119 КЗпП України, поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме: під час мобілізації, на особливий період.

Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Позивач уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України під час кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, і останній, як військовослужбовець, несе службу особливого характеру під час дії в державі особливого періоду, а тому користується пільгами, передбаченими статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та частиною третьою статті 119 КЗпП України.

Враховуючи викладене, звільнення позивача з роботи було здійснено з порушенням вимог діючого трудового законодавства, а тому з метою відновлення його порушених прав, суд вважає необхідним скасувати наказ про звільнення як незаконний та поновити позивача ОСОБА_2 на роботі.

З приводу позовних вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як роз`яснено в пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі за текстом Порядок № 100).

З урахуванням норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку № 100, середньомісячна зарплата за час затримки розрахунку працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою повязана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Як вбачається з довідки КЕВ м. Луганськ заробітна плата ОСОБА_2 за квітень 2018 року становила 4954,40 грн., за травень 2017 року 4974,40 грн., що разом становить 9928,80 грн.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 згаданого Порядку № 100 визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Протягом квітня травня 2017 року було 39 робочих днів, а тому середньоденна заробітна плата складає 407,40 грн. (9928,80 грн. / 39 робочих днів = 254,58 грн.).

За приписами п. 8 Порядку № 100 після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Оскільки позивач був звільнений 06.06.2017 р., розрахунковий період становить з 06.06.2017 р. по 06.06.2018 р.

Кількість робочих днів у 2017 році за період з 06.06.2017 р. по 31.12.2017 р. складає 145, у 2018 році за період з 01.01.2018 р. по 06.06.2018 р. 105, а всього 250 днів.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 63645,00 грн. (254,58 грн. х 250 робочих днів = 63645,00 грн.).

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 19 Конституції України, статей 1, 2 ЦПК України та з урахуванням положення статті 13 ЦПК України вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право виключно лише у випадках, прямо передбачених законом.

Таким чином, вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає задоволенню в межах заявлених позовних вимог, а саме в сумі 37168,68 грн.

Відповідно до п.2, п.4 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, та про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Керуючись зазначеними положеннями закону, суд допускає рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнення заробітної плати в межах платежу за один місяць до негайного виконання.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідач неналежним чином виконував свої зобов`язання та не здійснив з позивачем повний розрахунок при звільненні, відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, внаслідок чого позивач був позбавлений належних засобів для існування та змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини, зазнав душевних страждань, а тому суд відхиляє доводи відповідача про недоведеність факту заподіяння моральних чи фізичних страждань та обставин їх заподіяння.

Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У зв`язку з цим, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 2000,00 грн.

Відповідно до ч.ч.1,6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та позовні вимоги задоволені частково, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2305,20 грн.

Керуючись ст.ст. 4,5,12,13,141,223,258,263-265,268,280 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.
Визнати незаконним та скасувати наказ т.в.о. начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Луганськ № 122 від 06.06.2017 р. про звільнення з роботи ОСОБА_2 .
Поновити ОСОБА_2 на посаді столяра 4 розряду Квартирно-експлуатаційного відділу м. Луганськ.
Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Луганськ на користь ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 37168,68 грн., а також моральну шкоду в розмірі 2000 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнення заробітної плати в межах платежу за один місяць допустити до негайного виконання.
Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Луганськ на користь держави судовий збір у сумі 2305,20 грн.
Позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач - Квартирно-експлуатаційного відділу м.Луганськ, , адреса: м. Слов`янськ, вул..Поштова, 20 Донецька область.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 11.01.2019 р.

Суддя О.М. Якішина