КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8902/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2019 року Київський апеляційний суд в складі:

Судді - доповідача: Андрієнко А.М.

Суддів: Саліхова В.В.

Шахової О.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва, постановленого суддею Даниленко В.В. 04 жовтня 2018 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки майна,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки майна.

На обґрунтування позовних вимог вказували, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.02.2016 та 13.12.2016 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 успадкували по 1/8 частки у праві власності на автомобіль «Тойота», д.н.з. НОМЕР_1 , після смерті сина ОСОБА_4 . Решту автомобіля успадкувала дружина померлого ОСОБА_2 , та фактично на даний час дане майно знаходиться у її володінні.

Вказували, що суму компенсації вирахували на підставі даних сервісу «Калькулятор розрахунку вартості автомобіля» на сайті «АUTO.RIA»та станом на 17.08.2017 середня вартість такого автомобіля становила 23300 доларів США, що еквівалентно за курсом 26,63/1=622 809 грн.

За таких обставин, просили суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на їх користь по 77 851,12 грн. грошової компенсації за 1/8 частку у праві власності на автомобіль марки «Тойота», модель «Венза», 2011 року випуску, номер шасі НОМЕР_3, д.н.з. НОМЕР_1 .

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18.06.2018 року позовну заяву в частині вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки майна залишено без розгляду.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки майна - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

На обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд не прийняв до уваги те, що автомобілі моделей VENZAмарки ТОУОТА до України офіційно не постачались, у зв?язку з чим ця модель відсутня у базі даних офіційного веб-сайту Міністерства економіки і торгівлі України, на підставі якої визначається ціна продажу або обміну об?єктів рухомого майна для цілей оподаткування відповідно до Методики визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.2016. № 66.

Крім того, провести незалежну оцінку автомобіля без його огляду неможливо, за умовою, що автомобіль перебуває у володінні відповідача.

Вказує, що 16.09.2017 відповідач уклала з ОСОБА_3 нотаріально посвідчений договір, за яким придбала у позивачки 1/8 частки спадкового майна за 78000 грн., що на його думку підтверджує вартість 1/8 частини спірного автомобіля.

Зазначає, що від укладення аналогічного договору з позивачем, тобто про викуп у нього належної йому 1/8 частки вказаного спадкового майна, відповідач відмовилась.

В суді апеляційної інстанції представник апелянта підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, просив перенести розгляд справи для укладення сторонами мирової угоди.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явились, оскільки розгляд справи для укладення мирової угоди відкладався, однак, сторонами не надано доказів її укладення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки, однак, позивачем не доведено свої вимоги, а саме не визначено вартість частки, за яку позивач бажає отримати компенсацію, а відповідач заперечує проти стягнення з неї на користь позивача 77851, 12 грн.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду .

У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід враховувати обставини справи з метою з?ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.

У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України;

Судом установлено, що на підставі свідоцтва про спадщину від 13.12.2016, позивач ОСОБА_1 отримав 1/8 частку у праві власності на автомобіль марки «Тойота», модель «Венза», 2011 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_1 (а.с.6).

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім?ї.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав від інших співвласників грошову або іншу матеріальну компенсації вартості його частки, припиняється з дня її отримання.

Окрім того, що позивачем не надано суду доказів вартості спірного майна та в суді першої інстанції ним не заявлялося клопотання про призначення експертизи для визначення такої вартості, позивачем невірно визначено коло осіб, права та інтереси яких зачіпаються при вирішенні даного спору.

Судом встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_4 , окрім батьків та дружини, прийняла дочка спадкодавця, до якої вимоги про компенсацію вартості частки у спадковому майні не заявлені та вона не залучена до участі у справі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у задоволенні позову повинно бути відмовлено також у зв`язку із порушенням вимог цивільно-процесуального законодавства, а саме невірного визначення кола осіб, що повинні бути залучені до участі у справі.

Із цих же підстав колегія суддів була б позбавлена можливості вирішити питання затвердження укладеної сторонами мирової угоди, оскільки вона б стосувалася прав та обов`язків осіб, які не залучені до участі у справі.

Тому колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга повинна бути задоволена частково, рішення суду змінено в частині правового обґрунтування, а в решті в часті відмови у задоволенні позовних вимог - повинно бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року скасувати в частині правового обґрунтування.

В решті рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття , однак, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 22 листопада 2019 року.

Суддя - доповідач:

Судді: