ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9714/19 Справа № 210/659/19 Суддя у 1-й інстанції - Хлистуненко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Зубакової В.П.,

суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони

позивачка: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу позивачки ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 вересня 2019 року, яке ухвалене суддею Хлистуненко О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області о 12 годині 21 хвилини та повне судове рішення складено 12 вересня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Металургійної районної у місті Кривому Розі ради про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову зазначила, що відповідач ОСОБА_2 є батьком їх спільної малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивачка перебувала з відповідачем у цивільному шлюбі, проте з 2013 року стосунки були припинені та вона разом з донькою стала мешкати окремо від відповідача. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 червня 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 травня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач ухиляється від обов`язку по вихованню дитини протягом 5 років, а саме не провідує дитину, не виявляє бажання у спілкуванні з нею, не приймає участі у вихованні доньки, не турбується про духовний та фізичний розвиток дитини, її навчання. До 01 вересня 2018 року відповідач був офіційно працевлаштований та сплачував аліменти, проте з вересня 2018 року він виїхав на роботу за кордон, з того часу утворилась заборгованість зі сплати аліментів, станом на 24.12.2018 року, у розмірі 9211,41 грн.

Позивачка зазначає, що причини з яких їй необхідно позбавити відповідача батьківських прав відносно їх спільної малолітньої дитини є: неможливість оформити біометричний паспорт доньці, в зв`язку з чим вона не має змоги оздоровити дитину за кордоном та відвідати рідних, які знаходяться за кордоном, зареєструвати дитину у квартирі яка належить позивачці та отримати житлову субсидію.

Позивачка просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 вересня 2019 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин справи, рішення є незаконним та необґрунтованим. Позивачка зазначає, що посилання суду першої інстанції про те, що заборгованість зі сплати аліментів у відповідача утворилась в зв`язку з його перебування за кордоном на заробітках і це не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав відносно їх спільної дитини не може бути прийнято до уваги, оскільки на теперішній час існує безліч способів пересилання коштів з Російської Федерації на Україну, крім того з червні 2019 року відповідач знаходиться в Україні, але аліменти не сплачує. Зазначає, що суд безпідставно прийшов до висновку, що позивачка перешкоджає відповідачу бачитись з дитиною. Відповідач не знає ні класу, ні школи де навчається дитина, отримавши у травні 2019 року позовну заяву та додані документи, де наявна вся інформація про дитину, відповідач не виявив бажання поспілкуватись з донькою. Суд першої інстанції не зробив жодного висновку щодо причин з яких їй необхідно позбавити відповідача батьківських прав відносно їх спільної малолітньої дитини, а саме: неможливість оформити біометричний паспорт доньці, в зв`язку з чим вона не має змоги оздоровити дитину за кордоном та відвідати рідних, які знаходяться за кордоном, зареєструвати дитину у квартирі, яка належить позивачці та отримати житлову субсидію. Донька відповідача взагалі не знає, жодних обов`язків зазначених у ст. 150 СК України відповідач протягом 5 років не виконує, проте суд зробив висновок про відсутність свідомого нехтування відповідачем своїх батьківських обов`язків.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_3 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, представника третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради Кость Р.З., який, не згодний з рішення суду першої інстанції, підтримав висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно доньки ОСОБА_4 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , яке видано Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області

Батьками в свідоцтві про народження дитини зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . (а.с.9)

З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження №7 від 29.12.2018 року вбачається, що державна реєстрація народження дитини ОСОБА_4 проведена відповідно до ст. 126 СК України, тобто походження дитини від батька визначено за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою (а.с. 10).

Відповідно до довідки Криворізької об`єднаної міської довідково - інформаційної служби «Нова Ком» № 18 від 16.01.2019 року, ОСОБА_3 та донька ОСОБА_4 зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15).

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.06.2014 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітної плати (доходу) щомісяця, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.05.2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішення суду набрало законної сили 01.07.2014 року (а.с. 11).

Відповідно до довідки-розрахунку, виданої Металургійним відділом ДВС м. Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області від 25.06.2019 року №29347, станом на 06.06.2019 року, борг по аліментам ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_4 складає з вересня 2018 року по червень 2019 року у розмірі 12476,77 грн. (а.с. 55).

Відповідно характеристики, виданої Криворізькою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №19, на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дитина у навчальних здібностях характеризується посередньо. Батько батьківські збори не відвідував та навчанням дитини не цікавився, зв`язок з класним керівником не підтримував (а.с. 13).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а позивачем не доведено обставини свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, відповідач категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно його малолітньої доньки, оскільки прагне брати участь у вихованні своєї диини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією Організації Об`єднаних Націй про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція ООН про права дитини) про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Відповідно до статті 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Як вбачається з обставин справи, звернувшись до суду, позивачка стверджувала про ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі «Мамчур проти України» заява № 10383/09, від 16 липня 2015 року).

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення у справі «Ньяоре проти Франції», заява № 39948/16, від 18 грудня 2008 року).

Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (рішення у справі « Скоццарі та Дж`юнта проти Італії», заяви № 39221/98, 41963/98, від 13 липня 2000 року).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад (пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»).

Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них, а також повно і всебічно досліджувати обставини справи, оскільки, позбавлення батьківських прав - це крайній захід впливу на недобросовісних батьків.

Відповідно до пункту 15 вищезазначеної Постанови позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Згідно ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Як роз`яснив Верховний Суд України в Узагальненні «Практика розгляду судами справ, пов`язаних із позбавленням батьківських прав, поновленням батьківських прав, усиновленням, установленням опіки та піклування над дітьми» від 11 грудня 2008 року, при розгляді справ про позбавлення батьківських прав для встановлення обставин справи суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, обов`язково здійснювати необхідні дії для залучення відповідача у справі та з`ясування його позиції та обґрунтувань. Також згідно із ч.4 ст.19 СК обов`язковою є участь у справі органу опіки та піклування. Суду слід витребувати від цього органу письмовий висновок відповідно до ч.5 ст.19 СК, а також може допитати представника цього органу в судовому засіданні.

Слід звернути увагу на те, що згідно з ч.6. ст.19 СК суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неврахування Висновку Виконкому Металургійної районної у місті ради, як органу опіки та піклування, № 14/29-1695 від 14.06.2019 року щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , недоведеність фактів ухилення свідомого нехтування ним батьківськими обов`язками.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, причини з яких їй необхідно позбавити відповідача батьківських прав відносно їх спільної малолітньої дитини, а саме: неможливість оформити біометричний паспорт доньці, в зв`язку з чим вона не має змоги оздоровити дитину за кордоном та відвідати рідних, які знаходяться за кордоном, зареєструвати дитину у квартирі яка належить позивачці та отримати житлову субсидію, оскільки зазначені обставини не свідчить самі по собі про те, що відповідач не виявляє інтересу до внутрішнього світу доньки, не спілкується з нею, не бере участі у вихованні дитини, свідомо нехтує своїми обов`язками.

Позивачка належним чином не вмотивувала власних доводів про обрання щодо відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. Даних про обставини, які б свідчили про винну поведінку відповідача щодо власної доньки, або даних про те, що до відповідача раніше застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, матеріали справи не містять.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , недоведеність фактів ухиляння відповідача від виховання дитини та свідомого нехтування ним батьківськими обов`язками.

За приписами статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд першої інстанції, вирішуючи спір на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував пояснення сторін у справі, особу відповідача, інтереси малолітньої дитини та відносини, що склались між її батьками, а також виходячи з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачкою виключних підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення батьківських прав.

Виходячи з вищевикладеного апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову у даній справі ухвалено відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для його скасування не вбачається.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 вересня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: