Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 761/15423/16-ц

провадження № 61-28391св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - державна організація «Український державний фонд підтримки фермерських господарств»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2017 року у складі судді: Юзькової О. Л. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2017 рокуу складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Семенюк Т. А.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до державної організації «Український державний фонд підтримки фермерських господарств» (далі - Фонд) про визнання дій щодо звільнення незаконними, зміну формулювання причин звільнення, дати звільнення, виплати вихідної допомоги та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 працювала у Фонді з 24 червня 2009 року по 14 січня 2016 року на посаді заступника начальника організаційного відділу. За час роботи у Фонді відповідач неодноразово та грубо порушував трудові права позивача, а саме не повідомляв про зміну графіку роботи у встановлені законом терміни. Також мало місце примусове чергування понад встановлену чинним законодавством тривалість часу та кількість таких чергувань на місяць. Крім того не здійснювалась виплата заробітна плата у встановлені законом строки.

У зв`язку із цим позивач направив на адресу відповідача заяву про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП, видачу трудової книжки та здійснення розрахунків. Ця заява була отримана роботодавцем 14 січня 2016 року. У цей же день позивача було звільнено з підстав, передбачених частиною першою статті 38 КЗпП.

Позивач вказувала, що відповідачем було самовільно змінено причину звільнення, без її відома та згоди, і у час коли ОСОБА_1 перебувала на лікарняному. Розрахунки і не у повному обсязі були проведені лише 04 лютого 2017 року та 09 лютого 2017 року. Трудову книжку відповідач направив поштою, але документ було повернуто позивачем, оскільки він не був належним чином оформлений із вимогою виконати приписи законодавства, а саме - зазначити дату звільнення дату оформлення трудової книжки, змінити підстави звільнення з частини першої статті 38 КЗпП на частину третю статті 38 КЗпП. Дії відповідача завдали моральну шкоду, оскільки позбавили ОСОБА_1 можливості працевлаштуватись, отримати гідну роботу, заробітну плату, утримувати себе і рідних. Все це змусило позивача пережити значний стрес, моральні і душевні страждання, спровокувало значні та тривалі розлади зборов та матеріального становища.

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнення позовних вимог, просила:

визнати, що розірвання трудового договору між нею та відповідачем відбулось з підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП у зв`язку з невиконанням з боку роботодавця вимог законодавства про працю, умов колективного договору;

визнати формулювання причин звільнення, яке вказане у наказі «Про звільнення ОСОБА_1 » від 14 січня 2016 року № 03-к «за власним бажанням, відповідно до частини першої статті 38 КЗпП» незаконним;

зобов`язати ДО «Український державний фонд підтримки фермерських господарств» змінити у наказі про звільнення від 14 січня 2016 року № 03-к формулювання причин звільнення із звільнення по частині першій статті 38 КЗпП - звільнення за власним бажанням на частину третю статті 38 КЗпП - звільнення за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного договору;

стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу в сумі 13 118,82 грн;

стягнути з відповідача середню заробітну плату за затримку проведення розрахунків при звільненні з 14 січня 2016 року по день ухвалення рішення;

стягнути з відповідача невиплачену компенсацію за 2 календарних дня невикористаної відпустки у розмірі 377,18 грн;

стягнути з відповідача невиплачену премію за підсумки роботи за 9 місяців з нагоди святкування дня працівників сільського господарства у розмірі 2 посадових окладів у сумі 4 960 грн;

зобов`язати відповідача змінити неправомірно внесений запис в трудовій книжці у частині формулювання причин звільнення із частини першої статті 38 КЗпП на частину третю статті 38 КЗпП - звільнення за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного договору;

стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачі належним чином оформленої трудової книжки з 14 січня 2016 року по день ухвалення рішення;

зобов`язати відповідача видати позивачу належним чином оформлену трудову книжку та змінити дату звільнення на день фактичної видачі трудової книжки, про що видати відповідний наказ;

стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 20 000 грн, не включаючи податки.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ДО «Українського державного фонду підтримки фермерських господарств» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5 168,02 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що роботодавець, звільняючи ОСОБА_1 , не мав права самостійно змінювати підстави для звільнення, зважаючи на заяву позивача. Проте ОСОБА_1 пропустила місячний строк звернення до суду, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП, оскільки ОСОБА_1 наказ про звільнення та дублікат трудової книжки отримано 22 січня 2016 року, а із цим позовом позивач звернулася 21 квітня 2016 року. При цьому суд першої інстанції не погодився із твердження позивача, що законодавством встановлено строк у три місяці щодо заявлених вимог, оскільки вимоги щодо звільнення та внесення змін до запису до трудової книжки пов`язані зі звільненням, а тому на них розповсюджується строк для звернення до суду в один місяць.

При відмові в задоволенні позовної вимоги в частині зобов`язання видати належним чином оформлену трудову книжку суди вказали, що відповідачем було оформлено дублікат трудової книжки ОСОБА_1 у зв`язку із втратою оригіналу та на прохання позивача направлено останній за місцем проживання. Документ було повернуто позивачем роботодавцю і в подальшому відповідач направляв на адресу ОСОБА_1 повідомлення про перебування трудової книжки за адресою Українського державного фонду підтримки фермерських господарств та можливості її отримання у зручний час або направлення поштою за адресою вказаною позивачем. І судами не встановлено обставин, які б свідчили про зміну відповідачем адреси знаходження або будь-які перешкоди для позивача щодо отримання трудової книжки.

При задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суди зробили висновок, що на підставі статей 116, 117 КЗпП на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток у розмірі 5 168,02 грн, оскільки ОСОБА_1 було звільнено 14 січня 2016 року, а розрахунок проведено 09 лютого 2016 року. Також суди зазначили, що позивачем не доведено факту завдання моральних чи фізичних страждань, а тому відсутні підстави для стягнення моральної шкоди.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що предметом спору у цій справі є зміна формулювання причин та дати звільнення, тому згідно частини першої статті 233 КЗпП позивач повинна була звернутись до суду в місячний строк з дня, коли вона дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права, що узгоджується із висновком Верховного суду України, який викладений у постанові Верховного суду України 6-2426цс15 від 16 березня 2016 року. І позивачем не доведено поважності причин пропуску строку звернення до суду у частині що стосується її звільнення з роботи.

Аргументи учасників справи

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржені рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому посилалася на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що на позовні вимоги про зміну формулювання причини її звільнення поширюється тримісячний строк, оскільки позивач не просила поновити її на посаді. Вказує, що на вимогу про стягнення вихідної допомоги строки, передбачені статтею 233 КЗпП не поширюються, що узгоджується із висновком Верховного Суду України, викладеному у постанові від 03 березня 2017 року у справі № 212/6649/15-ц (6-331цс17).

Зазначає, що позивач у заяві про збільшення позовних вимог від 18 квітня 2017 року відмовилася від вимог про стягнення коштів за невикористану відпустку (2 дні) та про стягнення коштів за преміювання, проте суди розглянули ці вимоги. Вказує, що суди обчислили середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні із порушенням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08 лютого 1995 року № 100, оскільки помножили розмір середньоденної заробітної плати на число календарних днів за період з 14 січня 2016 року по 09 лютого 2016 року, а не на кількість фактично відпрацьованих днів (годин).

Суди не врахували, що несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні завдало моральних страждань позивачу.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви ДО «Українського державного фонду підтримки фермерських господарств» про продовження встановленого судом строку на подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_1 працювала в ДО «Українському державному фонді підтримки фермерських господарств» з 24 червня 2009 року на посаді заступника організаційного відділу.

Позивач з 22 грудня 2015 року по 16 січня 2016 року включно перебувала на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серії АГС № 880158.

14 січня 2016 року на адресу ДО «Українського державного фонду підтримки фермерських господарств» надійшов лист-повідомлення ОСОБА_1 , в якому вона зазначала про порушення роботодавцем приписів КЗпП у частині зміни графіку роботи у січні 2016 року, встановлення примусового чергування понад встановлену чинним законодавством тривалість часу та кількість чергувань на місяць, з чим вона була не згодна та не підписала відповідний наказ, що потягло негативне ставлення до неї, призвело до її моральних страждань та погіршення стану здоров`я, з вимогою про її звільнення у день отримання цієї вимоги з видачею наказу про її звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП, з надсиланням їй належним чином посвідченої копії наказу цінним листом з описом на адресу: АДРЕСА_1 , а також у такій же спосіб надіслати їй трудову книжку, провести повний розрахунок з виплатою усіх належних їй при звільненні платежів з перерахуванням коштів на її рахунок у АТ КБ «ПриватБанк».

Наказом № 03-к від 14 січня 2016 року на підставі зазначеного звернення, яке відповідач розцінив як заяву про звільнення, ОСОБА_1 була звільнена з роботи з посади заступника начальника організаційного відділу з 14 січня 2016 року за власним бажанням відповідно до частини першої статті 38 КЗпП.

На підставі вказаного наказу головному бухгалтеру надано розпорядження виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 08 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період з 24 червня 2014 року по 23 червня 2015 року, вирахувати за шість календарних дні наперед наданої щорічної відпустки з 24 червня 2015 року по день звільнення.

Згідно цього наказу із ОСОБА_1 був проведений розрахунок 09 лютого 2016 року.

20 січня 2016 року ДО «Український державний фонд підтримки фермерських господарств» направив цінним листом ОСОБА_1 копію наказу про її звільнення, яку вона отримала 22 січня 2016 року.

25 січня 2016 року відповідач цінним листом направив на адресу позивача дублікат трудової книжки, який отриманий нею 09 лютого 2016 року.

Проте, вважаючи надісланий дублікат трудової книжки неналежно оформленим та не погоджуючись із зазначеною підставою звільнення, ОСОБА_1 повернула його відповідачу та звернулася до суду з позовом про зміну формулювання причин звільнення 21 квітня 2016 року.

Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша статті 233 КЗпП).

У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15 зроблено висновок, що «статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду)».

Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 зроблено висновок, що «встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк».

Аналіз матеріалів справи свідчить, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначала про те, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність у позивача поважних причин пропуску строку звернення до суду, оскільки позивач просила врахувати її стан здоров`я та те, що у період після звільнення вона мала серйозне загострювання захворювання (Т. 1, а. с. 246 б, 246 в). На підтвердження чого ОСОБА_1 надавала виписку із медичної картки (Т. 1, а. с. 140, 141), направлення позивача на лікування у березні 2017 року (Т. 1, а. с. 214).

Проте суд апеляційної інстанції, погодившись із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем цей строк пропущений, не виконав обов`язку із сприяння сторонам у реалізації їхніх прав, не перевірив і не обговорив причини пропуску строків, встановлених статтею 233 КЗпП, не вирішив питання про поновлення або відмову у поновленні зазначеного строку з наведенням відповідних мотивів у рішенні суду.

У постанові Верховного Суду України від 03 березня 2017 року у справі № 6-331цс17 зазначено, що: «всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність. Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16».

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 523/18850/14-ц зроблено висновок, що «відповідно до пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок) основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу».

Суд апеляційної інстанції не перевірив правильність обчислення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що у заяві про збільшення позовних вимог від 18 квітня 2017 року ОСОБА_1 відмовилася від вимог про стягнення коштів за невикористану відпустку (2 дні) та про стягнення коштів за преміювання (Т. 1, а. с. 197, 198), і заява прийнята до розгляду протокольною ухвалою суду першої інстанції від 18 квітня 2017 року (Т. 1, а. с. 222, 223). Проте суди розглянули позовні вимоги згідно заяви про уточнення та збільшення позовних вимог від 28 березня 2017 року (Т. 2, а. с. 191, 192).

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена ухвала постановлена без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржену ухвалу скасувати, і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року скасувати.

Передати справу № 761/15423/16-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції ухвала Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук