Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 344/618/15-ц

провадження № 61-19569св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 травня 2017 року у складі суддів: Ясеновенко Л.В., Горейко М.Д., Васильковського В.М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 травня 2014 року, зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,0004 га, шляхом знесення самовільно встановленої огорожі (сітки) та приведення земельної ділянки у попередній стан. Вказане рішення суду відповідач в добровільному порядку не виконала, у зв`язку з чим він звернувся до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3 ), який надав послуги по демонтажу самовільно збудованого фундаменту та огорожі, на що було витрачено 4 990,53 грн.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 4 999,53 грн, які були витрачені на виконання судового рішення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 листопада 2016 року у складі головуючого судді Мелещенко Л.В. позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування майнової шкоди 4 999,53 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з вини відповідача, яка не виконала в добровільному порядку рішення суду про усунення перешкод ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу самовільно споруджених огорожі з бетонним фундаментом, позивачу заподіяна майнова шкода в розмірі 4 999,53 грн, які останній сплатив ФОП ОСОБА_3 за демонтаж огорожі з бетонним фундаментом.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 листопада 2016 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що нормами Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, якими визначено процедуру виконання судового рішення та повноваження державного виконавця, можливість самостійного виконання рішення суду стягувачем не передбачено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У червні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано, що відповідач умисно не вчиняла жодних дій для того, щоб виконати рішення суду в добровільному порядку, а навпаки перешкоджала такому виконанню. Повне виконання рішення суду відбулося в примусовому порядку, після того як позивач звернувся до ФОП ОСОБА_3 за наданням послуг по демонтажу самовільно збудованого фундаменту та огорожі, оскільки відповідач самостійно демонтувати їх відмовлялася, а з часу відкриття виконавчого провадження минуло більше ніж два місяці. Факт умисного ухилення відповідача та небажання в добровільному порядку виконати рішення суду, підтверджено належними і допустимими доказами, які апеляційним судом не враховані. Апеляційним судом безпідставно поновлено відповідачу строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, за відсутності поважних причин його пропуску. Суд апеляційної інстанції не розмежував відшкодування завданої невиконанням рішення суду матеріальної шкоди та надуманих відповідачем незаконних дій державного виконавця, які не були і не є предметом даного спору. Звернення позивача до спеціаліста, а саме ФОП ОСОБА_3 та укладення з ним договору на виконання робіт по розбиранню самовільно встановленої огорожі, не заборонено законом при відмові боржника від добровільного виконання рішення суду, й саме після здійснення спеціалістом демонтажу самовільно встановленої відповідачем огорожі, була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження від 02 жовтня 2014 року. Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на те, що позивач, як інвалід другої групи, звільняється від сплати авансового платежу.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

04 травня 2018 року справу № 344/618/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди передано до Верховного Суду.

На час розгляду справи Верховним Судом заперечень (відзивів) на касаційну скаргу не надходило.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є співвласниками земельної ділянки площею 0,0975 га по АДРЕСА_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 травня 2014 року, зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 земельною ділянкою площею 0,0004 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , шляхом знесення самовільно встановленої огорожі (сітки) та приведення земельної ділянки у попередній стан.

24 червня 2014 року старшим державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції відкрито виконавчі провадження з виконання виконавчих листів № 344/143/2014, виданих 13 червня 2014 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області.

15 серпня 2014 року, 26 серпня 2014 року, 02 вересня 2014 року державним виконавцем складено акти про те, що боржником ОСОБА_2 рішення суду не виконано, земельну ділянку ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не приведено у попередній стан відповідно до встановлених державним актом на право власності на землю меж.

15 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 був укладений договір на виконання робіт по розбиранню самовільно збудованого фундаменту та огорожі.

Разом з тим, згідно квитанції до прибуткового касового ордеру від 09 вересня 2014 року № 45, ОСОБА_1 сплатив ФОП ОСОБА_3 4 999,53 грн за розбирання самовільно збудованої огорожі. 19 вересня 2014 року сторони підписали акт приймання виконаних будівельних робіт № 6-02-3-2.

Актом державного виконавця від 18 вересня 2014 року встановлено, що рішення суду виконано частково, у зв`язку з чим примусове виконання рішення суду перенесено і призначено на 19 вересня 2014 року, про що повідомлені сторони виконавчого провадження.

Згідно акта державного виконавця від 19 вересня 2014 року примусове виконання рішення суду по усуненню перешкод у користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 земельною ділянкою площею 0,0004 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , шляхом знесення самовільно встановленої огорожі з бетонним фундаментом виконано в повному обсязі. Претензій до відділу Державної виконавчої служби та державного виконавця не має.

02 жовтня 2014 року старшим державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції за заявою стягувача закінчено виконавче провадження з виконання виконавчих листів № 344/143/2014, виданих 13 червня 2014 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Згідно статті 14 ЦПК України 2004 року (стаття 18 ЦПК України) судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Умови та порядок вчинення виконавчих дій передбачено Законом України «Про виконавче провадження»(тут і далі, в редакції, чинній на момент здійснення виконавчих дій) та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802 в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин (далі - Інструкція).

За правилами частини першої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною

другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення,

документального підтвердження повного виконання рішення державний

виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків

розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право залучати у встановленому порядку до провадження виконавчих дій понятих, поліцейських, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами (пункт 6 Інструкції).

Частинами першою, другою статті 42 Закону України «Про виконавче провадження) передбачено, що з метою забезпечення провадження виконавчих дій стягувач може за погодженням з державним виконавцем внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби певну грошову суму для здійснення необхідних витрат або покриття їх частини, якщо інше не передбачено цим Законом. Після завершення виконавчого провадження авансовий внесок повністю повертається стягувачу, якщо інше не передбачено цим Законом. Авансовий внесок згідно вимог пункту 1 частини першої статті 43 Закону України «Про виконавче провадження» повертається у першу чергу.

Згідно частин першої, другої, третьої статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов`язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п`яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення. Якщо рішення не виконано і виконання може бути проведено без участі боржника, державний виконавець організовує виконання відповідно до повноважень, наданих йому законом, та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом. При цьому на боржника повторно накладається штраф у порядку, встановленому статтею 89 цього Закону. У разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Статтею 89 Закону України «Про виконавче провадження» передбачена відповідальність за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд установивши, що відповідача ОСОБА_2 , як боржника у виконавчому провадженні до передбаченої вимогами Закону України «Про виконавче провадження» відповідальності за невиконання судового рішення притягнуто не було, суб`єкта господарювання ФОП ОСОБА_3 у встановленому порядку державним виконавцем до провадження виконавчих дій залучено не було, а позивач, як стягувач, на власний розсуд без дотримання законодавчо визначених умов і правил виконання судового рішення, самостійно здійснив сплату ФОП ОСОБА_3 на виконання рішення суду, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову та покладення на відповідача обов`язку з відшкодування майнової шкоди.

Доводи ОСОБА_1 , наведені на обґрунтування касаційної скарги щодо здійснення відповідачем перешкод у примусовому виконанні судового рішення, й наявність можливості виконання рішення суду лише за допомогою ФОП ОСОБА_3. є безпідставними і висновків апеляційного суду не спростовують, оскільки матеріали справи не містять даних про притягнення відповідача до відповідальності за такі дії, а також щодо залучення у встановленому законом порядку ФОП ОСОБА_3 до виконавчого провадження.

Інші аргументи касаційної скарги в їх сукупності в тому числі і поновлення строку зводяться до незгоди із висновками суду апеляційної інстанції, невірного розуміння позивачем вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Рішення апеляційного суду містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко