Провадження № 2/206/430/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.11.2019 Самарський районний суд м. Дніпропетровська
головуючий суддя Маштак К.С.
секретаря судового засідання Гергіль Ю.І.
відповідача ОСОБА_1
відповідача ОСОБА_2
представника відповідача ОСОБА_3
В провадженні Самарського районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Рички Юлії Олександрівни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Немм Олени Володимирівни, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гугель Світлана Юріївна, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за іпотечним договором, визнання неправомірними дії нотаріуса щодо реєстрації права власності за договором іпотеки та витребування майна з чужого незаконного володіння.
У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 заяву підтримав, просив задовольнити в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 не заперечували щодо задоволення заяви, просили її задовольнити.
18.07.2018 на адресу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль», приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Рички Юлії Олександрівни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Немм Олени Володимирівни, ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_6 про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за іпотечним договором, визнання неправомірними дії нотаріуса щодо реєстрації права власності за договором іпотеки та скасування реєстрації.
Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 23.07.2018 матеріали позовної заяви були передані за підсудністю до Самарського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалу було оскаржено відповідачем ОСОБА_1 до Дніпровського апеляційного суду.
19.12.2018 постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська без змін.
25.01.2019 вказані вище матеріали надійшли до Самарського районного суду м. Дніпропетровська.
30.01.2019 ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська Маштака К.С. прийнято позовну заяву до провадження та залишено її без руху.
19.02.2019 на виконання ухвали судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська Маштака К.С. позивачами було подано уточнену позовну заяву.
21.02.2019 у даній цивільній справі було відкрито провадження, підготовче засідання призначено на 21.03.2019, викликано сторони та третю особу, про що постановлено відповідну ухвалу.
21.03.2019 підготовче судове засідання було відкладено на 19.04.2019, у зв`язку із неявкою у судове засідання відповідачів.
Підготовче судове засідання, призначене на 19.04.2019 не відбулося у зв`язку з тим, що 20.03.2019 відповідачем було подано апеляційну скаргу на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2019 про відкриття провадження в зв`язку з чим апеляційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи було направлено до Дніпровського апеляційного суду.
24.07.2019 до Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшли матеріали цивільної справи від Дніпровського апеляційного суду, підготовче судове засідання було призначено на 04.09.2019, про що були направлені відповідні судові повістки сторонам та третім особам.
04.09.2019 до канцелярії суду від представника позивача Кузьміної Н.О. надійшла заява з проханням провести та закінчити підготовче судове засідання без її участі та призначити розгляд справи по суті.
04.09.2019 ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи відмовлено повністю, клопотання позивачів про витребування доказів задоволено повністю, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.09.2019.
24.09.2019 судове засідання було відкладено на 21.10.2019 у зв`язку із неможливістю закінчити розгляд справи, так як на виконання ухвали суду про витребування доказів не отримані всі документи.
21.10.2019 до канцелярії суду від представника позивачів ОСОБА_7 надійшла заява про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Рички Юлії Олександрівни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Немм Олени Володимирівни, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гугель Світлана Юріївна, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за іпотечним договором, визнання неправомірними дії нотаріуса щодо реєстрації права власності за договором іпотеки та витребування майна з чужого незаконного володіння.
21.10.2019 у судове засідання не з`явилися позивачі та їх представник, повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, у зв`язку із чим судове засідання було відкладено на 29.10.2019.
29.10.2019 ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська позов ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Рички Юлії Олександрівни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Немм Олени Володимирівни, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гугель Світлана Юріївна, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за іпотечним договором, визнання неправомірними дії нотаріуса щодо реєстрації права власності за договором іпотеки та витребування майна з чужого незаконного володіння залишено без розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Натомість, відповідач та його представник, доказів на підтвердження розміру витрат, які сторона сплатила, у встановлений ЦПК України строк, не подали та про те, що такі докази будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду відповідних заявдо закінчення судових дебатів у справі не зробили.
Відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Частиною 9 ст. 141 ЦПК України визначено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Відповідно до роз`яснень, які міститься у п. 38 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. При цьому саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача.
Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України та безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову та не містить обмежень в його реалізації.
Суд вважає, що звернення позивачів до суду за захистом порушеного права, а також їх дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ними своїми процесуальними правами, їх дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою їх обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правничу допомогу.
Для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно було довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
Такого висновку дійшов Верховний суд у своїй постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16-ц.
У зв`язку з цим стороною відповідача не представлено доказів, що необґрунтовані дії позивачів були ними здійснені при зверненні до суду та в чому вони виражені, зокрема: чи діяли позивачі недобросовісно та пред`явили необґрунтований позов; чи позивачі мали на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивачів умисні та який ступінь їх вини й чим це підтверджується, а отже до даних правовідносин не можливо застосувати положення ч. 5 ст. 142 ЦПК України.
До того ж, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 справа № 826/1216/16.
Так у відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Окрім цього, відповідач надав суду довідку за вих. 1/08-11 від 08.11.2019, яка не може бути документом, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформленим у встановленому законом порядку.
Так, статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. При цьому, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
В той же час, зі сторони відповідача ОСОБА_1 не було надано жодного належного доказу, який би свідчив про отримання адвокатом гонорару у заявленому розмірі, а саме: квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, касового чеку, посвідчення про відрядження.
Крім того, у відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 ЦК України. Зокрема, стаття 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Глава 52 ЦК України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 ЦК України; як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.
Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
Відповідна правова позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.03.2019 справа № 922/1163/18.
Однак, ані ОСОБА_1 , ані його представник ОСОБА_8 не надали суду договору про надання правової допомоги.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 137, 141, 142, 260, 261, 353 ЦПК України,
Ухвала оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення у формі ухвали складено 26.11.2019.

ОСОБА_9 К.С. Маштак