КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження: Доповідач Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ Справа № 381/617/19
21 листопада 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Ратнікової В.М.
суддів - Борисової О.В.
- Левенця Б.Б.
при секретарі - Куркіній І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 вересня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Ковалевської Л.М., у цивільній справі за позовом військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, Національної академії Національної гвардії України до ОСОБА_1 про стягнення суми витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, -
У лютому 2019 року військовий прокурор Київського гарнізону звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, Національної академії Національної гвардії України з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі.
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_1 проходив навчання та військову службу у Національній академії Національної гвардії України у період з 01.08.2016 року по 14.03.2018 року на посаді курсанта.
01.08.2016 року з відповідачем було укладено контракт про проходження військової служби (навчання).
14.03.2018 року контракт про проходження військової служби (навчання) укладений між Міністерством внутрішніх справ України в особі начальника Академії та відповідачем достроково розірваний, а відповідач виключений із списків особового складу Академії наказом від 14.03.2018 року № 56 с/ч, у зв`язку з небажанням продовжувати навчання.
За змістом положень Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", Порядку відшкодування курсантами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року № 964, Порядку розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затвердженого спільним наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Академії Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 16 липня 2007 року № 419/831/240/605/537/219/534, відповідач зобов`язаний відшкодувати витрати на його навчання у розмірі 199 482,21 грн., проте будь-яких заходів щодо відшкодування витрат не здійснив.
Враховуючи наведене, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Національної академії Національної гвардії України відшкодування фактичних видатків, пов`язаних з його утримання в Національній академії Національної гвардії України у період з 01.08.2016 року по 14.03.2018 року у розмірі 199 482,21 грн., а також судові витрати у розмірі 2 992,23 грн.
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 вересня 2019 року позов військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, Національної академії Національної гвардії України до ОСОБА_1 про стягнення суми витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національної академії Національної гвардії України відшкодування фактичних видатків, пов`язаних з утримання в Національній академії Національної гвардії України у період з 01.08.2016 року по 14.03.2018 року у розмірі 199 482,21 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь військової прокуратури Центрального регіону України судові витрати в розмірі 2 992,23 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 12 жовтня 2019 року відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 вересня 2019 року та закрити провадження у справі у зв`язку з тим, що справа про стягнення суми витрат, пов`язаних з утриманням курсанта у вищому навчальному закладі, підлягає розгляд в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не було досліджено всіх обставин, які мають істотне значення для справи.

Зазначив, що судом першої інстанції не було враховано його доводів про те, що вказаний спір про стягнення з нього витрат, пов`язаних з утриманням його, як курсанта, у вищому навчальному закладі, є публічно-правовим спором та на нього поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Судом не надано оцінку його доводам про те, що військовим прокурором Київського гарнізону не було обгрунтовано здійснення розрахунку суми витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі, із застосванням п.5, а не п. 6 Порядку відшкодування курсантами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 року №964. Також військовим прокурором Київського гарнізону не надано доказів на підтвердження того, де та коли його було повідомлено про суму та строки повернення витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі. При цьому звертає увагу суду, що жодного листа, вимоги або претензії стосовно повернення вказаної суми йому надіслано не було.

У відзиві на апеляційну скаргу Військовий прокурор Київського гарнізону просить залишити апеляційну скаргу без задоволення посилаючись на те, що за час розгляду даної справи, Верховним Судом було змінено свою правову позицію щодо підсудності справ за позовом державних органів (закладів освіти, віднесених до їх сфери управління) до відповідачів колишніх курсантів вищих військових навчальних закладів, закладів вищої освіти зі специфічними умовами навчання, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти про відшкодування витрат на їх утримання в таких закладах. З огляду на те, що вказана подія відбулася з незалежних від позивачів причин, рішення суду першої інстанції вважає законним.

Представник Національної академії Національної гвардії у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, зазначає, що з моменту відрахування відповідача з навчального закладу 14.03.2018 року грошові кошти у добровільному порядку на користь академії ним не сплачено, що свідчить про його ухилення від свого обов`язку відшкодувати витрати понесені державою на його підготовку та утримання в академії. Вважає, що правова позиція відносно підвідомчості таких справ змінилася після подання вказаного позову, а тому рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до вимог чинного законодавства.

В судовому засіданні військовий прокурор Київського гарнізону Касяненко Д.М. та представник Національної академії Національної гвардії України Рева Олександр Олександрович просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи судом повідомлений у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у його відсутності

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом начальника факультету № 2 - підготовки фахівців для національної гвардії України навчально-наукового інституту № 3 Національної академії внутрішніх справ № 129 по строковій частині від 01 серпня 2016 року вирішено зарахувати у списки особового складу факультету та на всі види забезпечення, укласти контракт про проходження військової служби (навчання) за контрактом курсантів, призначити на посаду курсанта та зарахувати на котлове забезпечення з 01.08.2016 року - старшого солдата ОСОБА_1 , який прибув з військової частини НОМЕР_1 (м. Львів) 01.08.2016 року (а. с. 10).
01 серпня 2016 року між Національною академією Національної гвардії України та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби (навчання) курсантами факультету № 2 - підготовка фахівців для Національної гвардії України. За змістом цього контракту, ОСОБА_1 ознайомився із законами та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють проходження військової служби (навчання) і добровільно бере на себе зобов`язання, зокрема: проходити військову службу (навчання) на факультеті № 2 - підготовки фахівців для Національної гвардії України Навчально-наукового інституту № 3 Національної академії внутрішніх справ протягом строку Контракту згідно з вимогами, визначеними законодавством, що регулюють порядок проходження військової служби та цим Контрактом; продовжити подальше проходження військової служби на посадах офіцерського складу протягом не менше п`яти років після закінчення навчання; відшкодувати Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з утриманням на факультеті № 2 - підготовки фахівців для Національної гвардії України Навчально-наукового інституту № 3 Національної академії внутрішніх справ в якій проходить військову службу (навчання), для проходження військової служби на посадах офіцерського складу в разі дострокового розірвання Контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу у випадках, визначених частиною десятою ст. 25 Закону України "Про військових обов`язок і військову службу" (а. с. 9).
27 лютого 2018 року курсантом 1-го відділення 616-ї навчальної групи курсу № 13 старшим солдатом за контрактом ОСОБА_1 подано рапорт, згідно з яким він просить відрахувати його з навчального закладу у зв`язку з небажанням продовжувати навчання. З положеннями постанови Кабінету Міністрів України № 964 від 12 липня 2006 року ознайомлений та згідний (а. с. 12).
Згідно витягу з Наказу начальника Національної академії Національної гвардії України № 56 с/ч від 14 березня 2018 року відраховано з навчання та виключено зі списків перемінного складу курсантів академії, зокрема, старшого солдата ОСОБА_1 через небажання продовжувати навчання. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року № 964 провести утримання фактичних витрат згідно з нормами утримання курсантів та зведеного розрахунку фактичних видатків державного бюджету у сумі 199 482,21 грн. (а. с. 11).
Звертаючись до суду з даним позовом, військовий прокурор Київського гарнізону посилався на те, що у зв`язку з достроковим розірванням контракту ОСОБА_1 зобов`язаний відшкодувати витрати на його навчання у Національній академії Національної гвардії України в розмірі 199 482,21 грн., проте відшкодування вказаних витрат в добровільному порядку не здійснив.
Задовольняючи позовні вимоги, стягуючи з ОСОБА_1 на користь Національної академії Національної гвардії України на відшкодування фактичних видатків, пов`язаних з утримання в Національній академії Національної гвардії України у період з 01.08.2016 року по 14.03.2018 року у розмірі 199 482,21 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідач достроково розірвав контракт про проходження військової служби (навчання) в Національній академії Національної гвардії України, а тому він зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати на його утримання у вищому навчальному закладі за період навчання з 01.08.2016 року по 14.03.2018 року в розмірі 199 482,21 грн.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитися не може, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як вбачається з матеріалів справи, 02.05.2019 року ОСОБА_1 подано клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що справа підлягає розгляду в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25.06.2019 року клопотання ОСОБА_1 про закриття провадження у справі за позовом військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, Національної академії Національної гвардії України до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі залишено без задоволення.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 у вищому навчальному закладі, суд першої інстанції також вважав, що даний спір слід розглядати в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не звернув уваги на приписи частини 4 ст. 263 ЦПК України, згідно якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах установленої компетенції.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
За змістом статті 19 ЦПК України під цивільною юрисдикцією розуміється компетенція загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.
Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
З викладеного можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком справ, розгляд яких прямо визначений за правилами іншого судочинства.
Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. В порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.
При цьому суди повинні враховувати принцип правової визначеності і не допускати наявності проваджень, а отже, і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами з того ж предмета, але судами різних юрисдикцій.
За приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).
Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Згідно із частиною першою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби
За змістом частини першої статті 1 Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Одним з видів військової служби є військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів (частина шоста зазначеної статті).
Таким чином, навчаючись у Національній академії Національної гвардії України, особа проходить військову службу, яка відповідно до зазначених норм КАС України вважається публічною службою.
Згідно з ч. 10 ст. 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.
За змістом пунктів 3, 4, 7 Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року № 964 відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Порядок розрахунку витрат установлюється Міноборони разом з Мінфіном, МВС, Адміністрацією Держприкордонслужби, Управлінням державної охорони, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Держспецтрансслужбою. Розрахунок фактичних витрат здійснюється вищим навчальним закладом згідно з нормами утримання курсантів. У разі відмови курсанта або особи офіцерського складу добровільно відшкодувати витрати стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку.
Отже спори щодо проходження публічної служби від моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
Такі правові висновки зроблено у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16, у якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 461/5577/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 820/5761/15, а також вказані висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі 810/2610/16, від 13 березня 2019 року у справі № 723/18/17, від 10 квітня 2019 року у справі №705/1664/17 та від 04 вересня 2019 року у справі № 127/7858/18.
У справі, що переглядається встановлено, що наказом начальника Національної академії Національної гвардії України № 56 с/ч від 14 березня 2018 року відраховано з навчання та виключено зі списків перемінного складу курсантів академії, зокрема старшого солдата ОСОБА_1 через небажання продовжувати навчання, а також в даному наказі зазначено, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року № 964 необхідно провести утримання фактичних витрат згідно з нормами утримання курсантів та зведеного розрахунку фактичних видатків державного бюджету у сумі 199 482,21 грн.
Разом з тим, ухвалюючи рішення про задоволення позову військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, Національної академії Національної гвардії України до ОСОБА_1 про стягнення суми витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі в повному обсязі, суд першої інстанції не врахував правових висновків, що містяться в зазначених вище постановах Великої Палати Верховного Суду та помилково розглянув даний позов в порядку цивільного судочинства.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що позов про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням курсанта у вищому навчальному закладі підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. У справі, яка переглядається, вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував, безпідставно прийняв до провадження та розглянув в цивільному провадженні справу, що підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Відповідно ч.2 ст. 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково розглянув дану справу в порядку цивільного судочинства, неправильно застосувавши норми статті 19, пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
Відповідно до ст. 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
Згідно вимог п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 вересня 2019 року підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.
Керуючись ст.ст.2,4,19 КАС України, ст.ст. 19, 255, 367, 368, 374, 377, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 вересня 2019 року скасувати.
Провадження у цивільній справі за позовом військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, Національної академії Національної гвардії України до ОСОБА_1 про стягнення суми витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі - закрити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 22 листопада 2019 року.

Головуючий: Судді: