КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 759/22171/14-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11326/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

при секретарі - Добровольській Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 березня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Сенько М.Ф., по справі за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив ухвалити рішення про стягнення на користь ПАТ «Укрсиббанк» солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №00 від 31 жовтня 2007 року у розмірі 92 690.55 дол. США, та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та відсотками в сумі 54 800.40 грн. Стягнути з відповідачів на користь ПАТ «УкрСиббанк» понесені судові витрати.

Свої вимоги мотивував тим, що 31 жовтня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №0. Зазначав, що відповідно до умов кредитного договору, позивач надав ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті в сумі 117390 дол. США, а позичальник зобов`язалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 31 жовтня 2028 року, згідно з графіком погашення кредиту та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 12,9 % річних. Погашення нарахованих процентів згідно з п. 1.3.4. кредитного договору відбувається з 01 по 25 (включно) число кожного місяця наступного за тим, за які були нараховані проценти.

Вказував, що 30 січня 2009 року між Банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, відповідно до умов якої змінено схему погашення кредиту на ануїтетну, встановлено ануїтетний платіж в розмірі 1410,00 дол. США зі строком сплати 25-го числа кожного місяця. Змінено кінцевий термін повернення кредиту - не пізніше 1 листопада 2038 року. Сторони домовились, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору зазначений при його укладенні №0, так і реєстраційний номер в системі обліку банку № НОМЕР_1 .

Зазначав, що 26 березня 2009 року тими ж сторонами укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, відповідно до умов якої перенесено строки виконання зобов`язань зі сплати прострочених процентів. 16 вересня 2011 року між тими ж сторонами укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору, відповідно до умов встановлено процентну ставку в розмірі 12,9 %.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань позичальником кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №154440 від 31 жовтня 2007 року. 30 січня 2009 року між Банком та поручителем укладено додаткову угоду №1 до договору поруки №154440 від 31 жовтня 2007 року, відповідно до умов якої поручитель надала згоду забезпечувати змінене основне зобов`язання. Відповідно до умов договору поруки, поручитель зобов`язалась відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору. Відповідальність позичальника і поручителя є солідарною.

Всупереч умов кредитного договору ОСОБА_1 не здійснила платежів для погашення кредиту з березня 204 року, чим порушувала взяті на себе договірні зобов`язання.

Також, 24 жовтня 2014 року відповідачам направлені вимоги про погашення заборгованості, однак станом на 08 грудня 2014 року вимоги банку залишені без задоволення (т.1 а.с.1-4, 62)

Відповідачка ОСОБА_1 проти позову заперечувала з підстав недоведеності розміру заборгованості, просила призначити судову-економічну експертизу (т. 1 а.с. 113, 120-121)

Відповідачка ОСОБА_2 проти позову заперечувала, зазначила, що договору поруки не укладала і не підписувала, на підтвердження цього просила призначити судову-почеркознавчу експертизу (т. 1 а.с. 102)

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 березня 2017 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено (т.2 а.с. 75-76).

Не погодившись з рішенням районного суду, 10 липня 2019 року позивач АТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилалаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити (т.2 а.с.108-115).

На обґрунтування скарги зазначив, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі та зазначаючи про необґрунтованість позовних вимог про стягнення боргу за кредитним договором, обмежився лише посиланням на невиконання судово-економічної експертизи. В той же час, суд не перевірив правовідносини сторін, не надав оцінки твердженням позивача стосовно невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором кредиту, не дослідив докази стосовно наявної заборгованості, не застосував норми ЦК України, що регулюють правовідносини, які виникли між сторонами внаслідок укладання кредитного договору. Зазначив, що також судом не досліджувались первинні документи у вигляді виписок, в той же час не наведено мотивів, з яких суд дані докази відхилив, а висновок суду щодо невиконання експертизи через ненадання позивачем первинних документів щодо укладання кредитного договору та виконання сторонами зобов`язань за договором є безпідставним. Також вказував, щодо наданих банком розрахунків кредитної заборгованості, то слід вказати, що вони також залишились поза увагою суду в той час як не були спростовані відповідачем у належний спосіб, оскільки матеріали справи не містять альтернативного розрахунку або доказів, які б підтверджували відсутність заборгованості. Звернув увагу на те, що висновок експертів не можна вважати допустимим доказом у розумінні ст. 59 ЦПК України (в редакції, що діяла на час розгляду справи судом) як такий, що одержано з порушенням порядку, встановленого законом.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Введенський Д.О. надіслав до суду письмові пояснення в яких висловив заперечення проти скарги і просив апеляційну скаргу Банку залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін (т. 2 а.с. 160-163)

У судовому засіданні представник Банку - адвокат Дуднік М.А. підтримала скаргу і просила її задовольнити. Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Введенській Д.О. заперечував проти скарги і просив залишити її без задоволення.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Відповідачка ОСОБА_2 була сповіщена врученням повідомлення її представнику - адвокату Введенському В.П. Повідомлення ОСОБА_1 повернулось із відміткою працівників служби кур`єрської поштової доставки про відсутність адресата за зазначеною нею адресу. Заяв ОСОБА_1 про зміну адреси місця проживання (перебування) до суду не надходило, тому, відповідач була сповіщена розміщенням оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. (т. 2 а.с. 150-159, 177-178, 181-192, 196-197, 199-209).

Зважаючи на вимоги ч. 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, 31 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, згідно якого Банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредитні кошти в іноземній валюті, долар США, в сумі 117390 доларів США, що дорівнює еквіваленту 592819.50 грн. за курсом Національного банку України на день укладення договору, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. При цьому сторони обумовили, що гривневий еквівалент суми кредиту зазначається в договорі лише в разі надання банком кредиту в іноземній валюті (п.1.1 договору) (т. 1 а.с. 05-10).

Додатковою угодою від 30 січня 2009 року сторони погодили реструктуризацію кредиту за договором № 0 і визначили розмір кредитної заборгованості в сумі 111799.26 доларів США.

Згідно з п. 1.2.2 позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі не пізніше 31 жовтня 2028 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору.

Відповідно до п. 1.3.1 за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів процентна ставка встановлюється у розмірі 12,90% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов Договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов Договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим Договором в попередньому місяці

Кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме: придбання нерухомості.

За порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, передбачених цим договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів за кредит та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в наступному порядку, а саме:

- в розмірі подвійної облікової ставки НБ України від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні;

- в розмірі подвійної облікової ставки НБ України від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого ( еквіваленту ) розраховується за офіційним обмінним курсом НБ України гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті;

- пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування.

При цьому, Банк може використати таке право на застосування пені, починаючи з 32 (тридцять другого) календарного дня, рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобов`язання за цим договором.

Позичальник повинен сплатити пеню за цим договором за першою вимогою Банку (п. 4.1 договору).

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника банком приймається: застава нерухомості (будівлі/споруди/приміщення), а саме квартира АДРЕСА_1 та є власністю ОСОБА_1 ; порука ОСОБА_2 (п. 2.1. договору).

Підписання даного договору є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору.

Щодо надання кредиту в іноземній валюті.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Вказана позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц, у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.

Щодо дострокового повернення кредиту.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Умовами договору передбачено право Банку достроково стягнути суму наданого кредиту, зокрема розділом 6 договору кредиту.

Так, у п. 6.1.2 договору споживчого кредиту від 31 жовтня 2007 року зазначено, що банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав згідно з п. 1.2.2 цього Договору та вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати плати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення.

Згідно з п. 6.2 кредитного договору у разі застосування банком права, передбаченого п. 6.1.2 цього Договору, порядок дострокового повернення всієї суми кредиту та дострокової сплати плати за кредит є наступним: банк повідомляє позичальника про встановлення нового (дострокового) терміну повернення всієї наданої йому суми кредиту та сплати плати за користування кредитом за договором шляхом направлення відповідної письмової вимоги поштою (цінним листом з описом та повідомленням про вручення) за адресою позичальника; терміни дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали. А кредит і плата за кредит - обов`язковим до повернення і сплати в повному обсязі банку з 32 календарного дня, рахуючи з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту за умови, що банк направив за адресою позичальника повідомлення про порушення зобов`язань позичальника за договором та про дострокове повернення кредиту і плати за кредит, а позичальник не усунув зазначених банком порушень зобов`язань за договором протягом 31 календарного дня з дати одержання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку.

Терміни дострокового повернення кредиту вважаються такими, що настали, а кредит - обов`язковим до повернення і сплати в повному обсязі з 41 календарного дня, рахуючи з дати відправлення позичальнику повідомлення банку про дострокове повернення кредиту, а у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку внаслідок зміни позичальником адреси або з інших підстав протягом 40 календарних днів, рахуючи з дати направлення позичальнику повідомлення банку.

Так, розділом 6 кредитного договору сторони кредитних правовідносин врегулювали питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що банк має право пред`явити вимогу боржнику як у позасудовому порядку, так і одразу у судовому, оскільки безпосередня заборона на вчинення таких дій у законі або договорі відсутня. Умови кредитного договору не містять чіткої вимоги щодо пред`явлення вимоги спочатку у позасудовому порядку, в разі її невиконання - у судовому.

Зважаючи на наведене, пред`явивши позов до суду, банк скористався своїм правом заявлення вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором. Заборона щодо пред`явлення позову без пред`явлення досудової вимоги за таких фактичних обставин законом чи договором не встановлена.

Відповідно до ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції Закону №3682-XII від 15 грудня 1993 року, чинній на день подання позову) якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.

Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що підставою для пред`явлення вимоги може бути будь-яка з чотирьох умов, що визначені у ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»

Зважаючи на наведене, затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці, є достатньою підставою для реалізації банком права вимоги дострокового погашення заборгованості за кредитним договором, незважаючи на наявність чи відсутність інших умов, зазначених у згаданій статті Закону України «Про захист прав споживачів». Правилами ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено, що направлення письмової вимоги про дострокове повернення кредитних коштів є обов`язковою умовою, яка має передувати зверненню з відповідним позовом до суду. Пред`явлення позову про дострокове погашення заборгованості, за своєю правовою природою, є пред`явленням такої вимоги позичальнику, а тому банком не допущено порушень порядку пред`явлення такої вимоги боржнику. Обрання певного способу пред`явлення вимоги належить до прав кредитора.

Отже, пред`явивши позов про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому доводи апелянта про відсутність підстав для дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором є необґрунтованими.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі №398/4514/15-ц.

Щодо заборгованості за тілом кредиту, процентів та пені.

Зважаючи на наведене вище, пред`явивши позов до суду, банк скористався своїм правом заявлення вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором і таким чином на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена ч. 1 ст. 1048 ЦК України, до дня звернення банку з позовом до суду.

Відповідно до п. 1.3.1 договору кредиту за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів процентна ставка встановлюється у розмірі 12,90% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов Договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов Договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим Договором в попередньому місяці

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 625 ЦК України (у редакції станом на день подання позову) боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом..

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).

Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання.

Так, строк позовної давності позивачем пропущено щодо стягнення пені за весь час кредитування. Крім того, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом.

З огляду на зазначене можна зробити такі висновки.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц).

Судом встановлено, що банк виконав свої зобов`язання по вказаному договору, на виконання п. 1.1 договору кредиту, надавши ОСОБА_1 грошові кошти в іноземній валюті в сумі 117 390 доларів США, що еквівалентно 592819.50 грн. за курсом НБ України на день укладення договору.

Додатковою угодою від 30 січня 2009 року сторони погодили розмір кредитної заборгованості в сумі 111799.26 доларів США.

Встановлені судом обставини і докази свідчать, що боржник порушувала зобов`язання за кредитним договором та мала не погашену заборгованість.

Із зазначеним позовом Банк звернувся до суду 24 грудня 2014 року про що свідчить штемпель конверта поштового відправлення, тому, з огляду на положення розділу 6 вищевказаного кредитного Договору, строк виконання кредитних зобов`язань позичальника вважається таким, що настав - 02 лютого 2015 року (т. 1 а.с. 1-46).

Збільшивши позовні вимоги, позивач просив стягнути з позичальника ОСОБА_1 поручителя ОСОБА_2 солідарно суму боргу за договором про надання споживчого кредиту в розмірі 92 690,55 доларів 'США, з яких: 80915.24 доларів США - кредитна заборгованість; 11775.31 доларів США - заборгованість по процентам; 21029.74 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 33770.66 грн. - пеня за прострочення по сплаті процентів (т. 1 а.с. 62).

Разом з заявою про збільшення позовних вимог, банк надав довідки-розрахунки заборгованості по кредиту, по комісії, пені та процентах станом на 05 березня 2015 року (т. 1 а.с. 63-77).

В суді першої інстанції позичальник ОСОБА_1 посилалась на необґрунтованість наданого Банком розрахунку кредитної заборгованості, призначена судова експертиза не була проведена експертною установою із повідомленням про неможливість проведення такої (т. 3 а.с. 28-30).

Наведені обставини свідчать, що боржник ОСОБА_1 обізнана про розгляд судом справи за заявленим до неї позовом АТ «УкрСиббанк» про стягнення кредитної заборгованості.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Колегія суддів забезпечила право позичальника надати до суду апеляційної інстанції докази, які свідчать про погашення нарахованої Банком кредитної заборгованості, у т.ч. неодноразовим відкладенням розгляду справи у період з 10 вересня по 21 листопада 2019 року про що свідчать протоколи судових засідань, проте об`єктивних доказів, які б спростовували доводи позивача до суду не надано і судом таких не встановлено.

Тому, колегія суддів виходила із наявних у справі доказів

Враховуючи вищезазначені вимоги законодавства стягненню підлягають 80915.24 доларів США заборгованості за кредитом та 9894.91 доларів США процентів за користування кредитом до дати звернення банку з позовом до суду з вимогою про стягнення заборгованості, тобто які нараховані до 24 грудня 2014 року.

Згідно з п. 4.1 договору про надання споживчого кредиту за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, зокрема термінів повернення кредиту та/або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в наступному порядку, а саме: в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого розраховується за офіційним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті.

Також враховуючи те, що до вимог про стягнення пені застосовується позовна давність в один рік, стягненню підлягає: 12052.36 грн. - пені за прострочення сплати кредиту і 19599.52 грн. - пені за прострочення по сплаті процентів за останній рік до 24 грудня 2014 року, тобто до дати звернення з позовом до суду.

При розрахунку відповідної заборгованості, колегія суддів виходила із наданої банком довідки-розрахунку, визначеної станом на день звернення Банку до суду із зазначеними вимогами.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не погодилася з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав стягнення кредитної заборгованості із позичальника ОСОБА_1 та відхилила вимоги Банку щодо стягнення процентів за користування кредитом після дати звернення банку до суду з позовом та стягнення пені за несвоєчасне погашення заборгованості станом на 05 березня 2015 року, тобто після настання дати повного дострокового погашення кредиту.

Щодо поруки.

Обґрунтувавши солідарну відповідальність відповідачів, Банк послався на укладення договору поруки № 154440 від 31 жовтня 2007 року за яким ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання перед кредитором відповідати солідарно з позичальником ОСОБА_1 за зобов`язанням по споживчому кредиту № 0 (т. 1 а.с. 15-17).

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Заперечивши проти позову відповідачка ОСОБА_2 зазначила, що договору поруки не укладала і не підписувала, на підтвердження цього просила призначити судову-почеркознавчу експертизу, вказана експертиза була призначена районним судом (т. 1 а.с. 102, 140-141).

За висновком № 15881/15882/15-32 експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮ України від 13 листопада 2015 року, підписи від імені ОСОБА_2 у рядку поручитель у договорі поруки № 154440 від 31.01.2007, додатковій угоді № 1 від 30.01.2009 до Договору поруки № 154440 від 31'.10.2007, виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою з наслідуванням її підпису (т.1 а.с. 163-172).

В матеріалах справи відсутні докази визнання та(або) виконання ОСОБА_2 зобов`язань за вищевказаним договором поруки.

Встановивши, що ОСОБА_2 не брала зобов`язань поручителя за договором поруки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для покладення на ОСОБА_2 солідарної відповідальності за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за вище укладеним кредитним договором.

Доводи Банку, що ОСОБА_2 протягом із жовтня 2007 року і до часу розгляду справи районним судом не повідомляла Банк про не укладення нею договору поруки, не спростовують вищевказаних висновків, тому колегія суддів визнала їх неспроможними та відхилила.

За таких обставин колегія суддів дійшла до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині позовних вимог Банку до відповідача ОСОБА_1 із ухваленням нового судового рішення про задоволення позову частково.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

На підставі ст. 141 ЦПК України на користь позивача слід стягнути із відповідачки ОСОБА_1 пропорційно до частини (97.04 %) задоволених позовних вимог 3545.84 грн. (3654 грн. х 97.04%) судового збору за розгляд справи районним судом та 5318.76 грн. (5481 грн.(3654 грн. х 150% ставка судового збору за подачу апеляційної скарги) х 97.04%) судового збору за розгляд справи апеляційним судом сплата якого підтверджується платіжними дорученнями (т. 1 а.с. 45 т. 2 а.с. 130).

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 березня 2017 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 і ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (код ЄДРПОУ - 09807750) задовольнити частково і стягнути на його користь із ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) заборгованість за кредитним договором № 0 від 31 жовтня 2007 року:

- 80915 (вісімдесят тисяч дев`ятсот п`ятнадцять) доларів 24 центів США - заборгованості за кредитом;

- 9894 (дев`ять тисяч вісімсот дев`яносто чотири) долари 91 цент США - процентів за користування кредитом;

- 12052 (дванадцять тисяч п`ятдесят дві) грн. 36 коп. - пені за прострочення сплати кредиту;

- 19599 (дев`ятнадцять тисяч п`ятсот дев`яносто дев`ять) грн. 52 коп. - пені за прострочення по сплаті процентів.

В іншій частині позовних вимог Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 - відмовити.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 березня 2017 року - залишити без змін.

Стягнути на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (код ЄДРПОУ - 09807750) із ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) - 3545 (три тисячі п`ятсот сорок п`ять) грн. 84 коп. судового збору за розгляд справи районним судом та 5318 (п`ять тисяч триста вісімнадцять) грн. 76 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 22 листопада 2019 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова