Справа № 461/9221/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Государський А.В.
Провадження № 22-ц/811/489/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника

ОСОБА_3 ОСОБА_4 , представника ОСОБА_5

ОСОБА_6 , представника Галицької РА ЛМР Ковалишин

Н.О., представника Львівської міської ради Феник Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_7 , до якої приєдналась ОСОБА_5 , та за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 09 червня 2017 року по справі за позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , треті особи: Львівське комунальне підприємство "Цитадель-Центр", Львівська міська рада про виселення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , треті особи: Львівське комунальне підприємство «Цитадель-Центр», Львівська міська рада, про виселення, мотивуючи свої позовні вимоги наступним. Будинок АДРЕСА_1 перебуває у віданні ЛМР на обслуговуванні ЛКП «Цитадель-Центр». Згідно додатку №1 до рішення виконавчого комітету ЛМР №58 від 18.02.1999 «Про відомчий готель Львівської міської ради» квартира АДРЕСА_2 була включена у перелік приміщень, що становлять відомчий готель ЛМР. 06.09.2012 рішенням ВК ЛМР №609 визнано рішення №58 таким, що втратило чинність, і на його виконання ЛМР звернулася до Галицького районного суду м.Львова з позовом про виселення. Однак у зв`язку із тим, що у будинку АДРЕСА_1 на третьому поверсі знаходилося дві квартири під номером АДРЕСА_3 , у задоволенні позову ЛМР було відмовлено. У свою чергу, 05.05.2014 року головою ГРА ЛМР прийнято розпорядження №150 «Про присвоєння квартирного номера», за результатами виконання якого, утворено дві самостійні квартири під номерами АДРЕСА_3 та 7а. Оскільки квартира АДРЕСА_2 самовільно зайнята відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , які не бажають добровільно покинути її, позивач покликаючись на ст.ст.61,116 ЖК Української РСР просить суд виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та їхню доньку з квартири АДРЕСА_2 та стягнути з відповідачів судовий збір.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду міста Львова від 09 червня 2017 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та їхню доньку з квартири АДРЕСА_2

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь Галицької районної адміністрації Львівської міської ради 121 грн. 80 коп. сплаченого судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Галицької районної адміністрації Львівської міської ради 121 грн. 80 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржили представник ОСОБА_1 ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі, до якої приєдналась ОСОБА_5 ,представник ОСОБА_1 ОСОБА_7 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що відповідачі самовільно зайняли квартиру та не врахував, що згідно ст. 109 ЖК України виселення з житлового приміщення неможливе без надання іншого житла. Посилається також на те, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що рішенням суду порушено її права та права її малолітнього сина, однак її не було залучено до участі у даній справі як і не було залучено орган опіки та піклування. Вказує, що суд не врахував положення ст. 109 ЖК України, згідно з якою виселення з житлового приміщення неможливе без надання іншого житла. Також суд не взяв до уваги пропуск позивачами позовної давності. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 , представник ОСОБА_5 ОСОБА_6 підтримали апеляційні скарги з підстав, викладених у них, представник ОСОБА_8 РА ЛМР Ковалишин Н.О., представник Львівської міської ради Феник Л.М. заперечили проти задоволення апеляційних скарг.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_7 , до якої приєдналась ОСОБА_5 , та апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід задовольнити з таких підстав.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 перебуває у відданні Львівської міської ради.

Згідно додатка № 1 до рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 58 від 18 лютого 1999 року «Про відомчий готель Львівської міської ради» квартира АДРЕСА_2 була включена у перелік приміщень, що становлять відомчий готель ЛМР.

06 вересня 2012 року Виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято рішення № 609 «Про втрату чинності рішення виконавчого комітету від 19.02.1999 року № 58». Також вирішено звернутися до суду щодо звільнення самовільно зайнятої квартири АДРЕСА_2 .

Розпорядженням Галицької АДРЕСА_4 адміністрації № 150 від 05 травня 2014 року присвоєно квартирі АДРЕСА_5 АДРЕСА_2 залишено квартирний номер 7.

Повідомленням від 03 червня 2014 року відповідачів попереджено про звільнення самовільно зайнятої квартири АДРЕСА_2 .

15 липня 2014 року ЛКП «Цитадель-Центр» складено акт про те, що в квартирі АДРЕСА_2 самовільно проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з донькою.

Також з матеріалів справи убачається, що у вказаній квартирі фактично проживають, без реєстрації відповідачі у справі, а також ОСОБА_3 , яка є донькою відповідачки ОСОБА_5 , разом зі своїм малолітнім сином, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до моменту ухвалення оскаржуваного рішення.

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що відповідачами самовільно зайнято спірну квартиру, без ордеру чи договору житлового найму.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 04 липня 2018 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 653/1096/16-ц зробила висновок, що позов про виселення є негаторним.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

До позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У частині третій статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме: без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

У висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 22 червня 2017 року у справі за № 6-2010цс16, вказано, що відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. У частині третій статі 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Таким чином, висновок суду першої інстанції, про те, що відповідачі самовільно, без правових та законних підстав займають спірну квартиру, а тому підлягають виселенню з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення є передчасним та невірним, оскільки на момент вселення відповідачі вселилися до спірного житлового приміщення за згодою його власника, а саме на підставі - розпорядження Львівської міської ради № 323 від 29 серпня 2001 року, яке в судовому порядку не скасовано (т. 2, а.с. 7).

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс у результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів із житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував положення статті 8 Конвенції, не надав належної оцінки тому, чи відповідатиме виселення відповідачів зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у статті 8 Конвенції, чи є таке втручання у право відповідачів на житло пропорційним, із урахуванням тривалого проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні, а також того, що таке житло є їхнім єдиними місцем проживання, і вони не отримали від держави іншого житла, незважаючи на перебування на квартирному обліку.

За приписами частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року).

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пункт 31.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Встановивши, що донька відповідачки ОСОБА_5 ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), яку позивач також просив виселити із спірної приміщення, є повнолітньої,отже має цивільну процесуальну право- та дієздатність, вирішивши питання про її житлові права, не вирішив питання про залучення останньої до участі у розгляду справи, прийшов до невірного висновку про задоволення позову в частині її виселення. Наведене є безумовною та обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Частиною першої статті 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а частиною другою цієї статті передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно, проте неповно встановив фактичні обставини справи, однак неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку із цим, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_7 , до якої приєдналась ОСОБА_5 , та апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 09 червня 2017 року скасувати, ухвалити нову постанову.

У задоволенні позову Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , треті особи: Львівське комунальне підприємство "Цитадель-Центр", Львівська міська рада про виселення відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 22.11.2019

Головуючий

Судді