Справа №487/6300/19
Провадження № 22-ц/812/1856/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 листопада 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Біляєвій В.М.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 серпня 2019 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Кузьменком В.В., повний текст складено того ж дня, про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності,-

В С Т А Н О В И В

У серпні 2019 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що він є власником 1/3 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Власниками інших частин будинку є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яким належить по 1/3 частці кожній.

Посилаючись на те, що між ними виникають спори щодо порядку користування та володіння будинком, угоди про спосіб виділення його частки у вказаному будинку досягнути не вдалося, позивач просив поділити житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 між власниками і виділити йому у власність 1/3 частини будинку в натурі. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Одночасно з позовом позивачем подана заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 .

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 серпня 2019 року у задоволенні вищезазначеної заяви відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що позивачем не доведено існування обставин за яких невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду в майбутньому.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 подав на неї апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказував, що вказана оскаржувана ухвала є необґрунтованою, не враховує фактичні обставини справи, суперечить нормам матеріального та процесуального права. Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_3 виставила на продаж свою частку, яка в натурі на теперішній час не виділена, то у разі невжиття заходів забезпечення позову, в подальшому, може утруднити виконання рішення суду, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти рішення про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладання арешту на спірну квартиру, заборонивши іншим особам вчиняти будь-які дії щодо цього майна.

У суді апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив про її задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 апеляційну скаргу визнала, просила її задовольнити, скасувавши ухвалу суду першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнала, просила її залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином відповідно до ч.5 ст.130 ЦПК України. У силу ст.372 ЦПК України справу розглянуто за його відсутності.

Правом на подачу відзиву учасники справи не скористалися.

Заслухавши доповідь судді, осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 , звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житлове приміщення, посилався на те, що відповідачі уникають розмов про реальний поділ майна і можуть продати спірну власність до набрання рішенням законної сили, наслідком чого стане ускладнення або неможливість виконання судового рішення.

Відмовляючи у задоволені заяви суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено існування обставин за яких невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду в майбутньому.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову належить розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Так, ч.1 ст. 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується забороною вчиняти певні дії (п.2 ч.1 ст.150 ЦПК України).

Згідно з ч.2 ст. 150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відповідно до ч.3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, підпунктами 1-4 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів до забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про виділення в натурі частки із спільної часткової власності.

Позов обґрунтовував тим, що між співвласниками квартири АДРЕСА_2 виникають спори щодо порядку користування та володіння будинком, угоди про спосіб виділення його частки у вказаному будинку між ними не досягнуто.

У рамках цього позову і була подана заява про забезпечення позову.

Однак, позивачем при звернені до суду першої інстанції з цією заявою не надано відомостей чи доказів того, що відповідачі мають намір вчинити дії по відчуженню своєї частки майна, таким чином відсутнє підтвердження, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. А забезпечення позову на майбутнє, у випадку можливого наміру продати діючим законодавством не передбачено. Саме з врахуванням наданих представником позивача доказів, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

Більш того, із матеріалів справи не вбачається реальна необхідність вжиття заходів забезпечення позову.

Зазначаючи в апеляційній скарзі про те, що відповідач ОСОБА_3 вчиняє дії щодо продажу належної їй частки нерухомого майна, про що остання не заперечувала у суді апеляційної інстанції, позивач не вказує, а в чому саме, з огляду на підставу та предмет позову, а також те, що власник частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний попередньо повідомити інших співвласників нерухомого майна про наміри щодо продажу своєї частки ( ст.362 ЦК України), виникає потреба у вжитті заходів забезпечення позову.

Крім того, ні заява про забезпечення позову, ні апеляційна скарга не містить обґрунтувань того, яким чином продаж належної відповідачеві ОСОБА_3 частки буде унеможливлювати виконання рішення суду за умови задоволення, пред`явленого позивачем позову.

Оскільки предметом спору є виділ, належної позивачеві частки в натурі, то в контексті вимог заяви про забезпечення позову, поданої у серпні 2019 р., задоволення такої може призвести до істотного дисбалансу сторін у спорі та порушення законних прав ОСОБА_3 як власника свого майна та буде суперечити принципам і засадам інституту забезпечення позову, відтак суд першої інстанції цілком правомірно відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і на їх правильність не впливають, а тому не можуть бути взяті до уваги.

Таким чином, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З врахуванням положень ч.2 ст.149 ЦПК України, позивач не позбавлений можливості повторного звернення до суду з заявою про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 367,368,374, 375, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 серпня 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

___________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 27 листопада 2019 р.