КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №759/3883/17

провадження № 22-ц/824/13734/2019

21 листопада 2019року м. Київ

Київський апеляційний суду складі колегії суддів :

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Семенюк Т.А.,

за участю секретаря Примушка О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Фірми «Т.М. М .» - Товариства з обмеженою відповідальністю, третя особа: Святошинський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про зняття арешту з майна, за апеляційною скаргою Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю в особі адвоката Саєнко Юлії Миколаївни на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 серпня 2019 року у складі судді П`ятничук І. В.,

встановив:

10.03.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 05 квітня 1983 року перебуває в шлюбі з ОСОБА_2

29.04.2005 року, на підставі інвестиційного договору, ОСОБА_2 за спільні сімейні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1 .

02.02.2011 року Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - Фірма "Т.М.М." -ТОВ) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 березня 2011 року до розгляду справи по суті було накладено арешт та заборонено проводити будь-які дії по відчуженню квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09 липня 2014 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 серпня 2013 року було частково задоволено позов Фірми &quot;Т .М.М." -ТОВ про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики.

На підставі вказаного судового рішення 26.12.2016 Святошинським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь Фірми "Т.М.М." -ТОВ боргу в розмірі 1 532 136 грн 90 коп.

12 січня 2017 року старшим державним виконавцем Святошинського відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Гуріною Д. І. при примусовому виконанні вищевказаного виконавчого листа винесено постанову про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 серпня 2013 року (справа № 759/9374/13-ц) позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

З огляду на те, що належна їй на праві власності 1/2 частину квартиру АДРЕСА_1 накладено арешт для забезпечення виконання зобов`язань, до яких вона не має будь-якого відношення, просила зняти арешт, накладений 10.03.2011 ухвалою Святошинського районного суду м. Києва по справі № 2-2666/11, з Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , а також арешт, накладений 12.01.2017 постановою старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гуріної Д. І. у виконавчому провадженні № 53203830, з Ѕ частини вказаної квартири.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 серпня 2019 року позов задоволено.

Знято арешт, накладений 10.03.2011 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва по справі № 2-2666/11, з майна - Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16.08.2013 р. по справі № 759/9374/13-ц.

Знято арешт, накладений 12.01.2017 р. постановою старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гуріної Дарії Ігорівни у виконавчому провадженні № 53203830, з майна - Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16.08.2013 р. по справі № 759/9374/13-ц.

В апеляційній скарзі представник Фірми "Т.М.М." -ТОВ - адвокат Саєнко Ю. М. просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 серпня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким залишити позов без задоволення.

Свої доводи мотивує тим, що право власності позивача на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 не зареєстровано відповідно до закону, а тому остання не є її власністю. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 серпня 2013 року було визнано лише ідеальні частки подружжя в спірному майні, без його реального поділу, квартиру залишено в спільній частковій власності.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вважає, що за таких обставин підстави для зняття арешту з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 відсутні.

Крім цього, судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено у задоволенні заяви представника Фірми "Т.М.М." -ТОВ про застосування до вказаних вимог наслідків спливу позовної давності. Позивач про можливе порушення своїх прав дізналася в 2013 році, коли було ухвалено рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 серпня 2013 року про поділ майна подружжя, а тому пропустила трирічний строк звернення до суду за захистом своїх прав.

Також зазначила, що часткове скасування арешту, накладеного ухвалою Святошинського районного суду м. Києва 10 березня 2011 року для забезпечення позову в іншій справі, не передбачено цивільно-процесуальним законодавством. Порядок скасування заходів забезпечення позову передбачений ст.158 ЦПК України.

Судом першої інстанції неправильно застосовані норми ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження", ст. 256, 257, 234 ЦК України, порушені норми ст. 76-80 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Глазков Є. С. просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Зазначив, що судовими рішенням в справі про поділ майна подружжя встановлено факт виникнення у ОСОБА_1 права спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 в момент придбання цього майна під час шлюбу, тобто до накладення арешту на це майно. Посилання відповідача на відсутність у позивача права власності на 1/2 частку у вищевказаній квартирі є безпідставним.

Також зазначив, що строк позовної давності по вимогам щодо зняття арешту з майна, накладеного постановою державного виконавця від 12 січня 2017 року, не сплив.

Щодо вимог про зняття арешту, накладеного 10.03.2011 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва по справі № 2-2666/11, зазначив, що отримавши рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 серпня 2013 року про визнання за позивачем права власності на частку в квартирі, остання зверталась до суду з заявою про скасування арешту з 1/2 частини квартири. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06 листопада 2013 року, яка була залишена без змін апеляційним судом, ОСОБА_1 було відмовлено в її задоволенні у зв`язку з обранням невірного способу захисту. Відмова в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності призведе до фактичного позбавлення позивача права власності на майно, що є прямим порушенням ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В судовому засіданні представник Фірми «Т.М.М.» - адвокат Саєнко Ю. М. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Глазков Є. С. просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 не належить боржнику ОСОБА_2 , а є власністю ОСОБА_1 . Доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Позивач довела ті обставини, на які вона посилалась, як на підставу своїх позовних вимог.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених позовних вимог, колегія суддів виходить з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 5 квітня 1983 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.

29.04.2005 р. між Фірмою «Т.М.М. - ТОВ» та ОСОБА_2 укладено інвестиційний договір №78/04 -Ж/Ч на будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 4.1 вказаного договору, розмір інвестиції на момент укладення цього договору складає 93 412 доларів США, що еквівалентно 471 730 грн 60 коп. по курсу НБУ (а.с.9-18 т.2).

Відповідно до приходного касового ордеру №033039 від 06.10.2006 р., від ОСОБА_2 прийнято внесок в будівництво по вказаному договору в сумі 471 730,60 грн (а.с.8 т.2).

У лютому 2011 року Фірма «Т.М.М.» звернулась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 суми боргу за договором позики.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 березня 2011 року до розгляду вказаної справи по суті накладено арешт та заборонено проводити будь-які дії про відчуженню квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 (а.с.84 т.1).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06 листопада 2013 року у задоволенні заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про скасування та часткове скасування заходів забезпечення позову відмовлено. Роз`яснено, що питання про зняття арешту з Ѕ частини квартири повинно вирішуватися судом у позовному провадженні у разі подання ОСОБА_1 позову про виключення майна з акту опису (а.с. 29 т.1).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 06 листопада 2013 року залишено без змін (а.с. 35-36 т.1).

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги в тій частині, що скасування арешту з майна, накладеного ухвалою суду на забезпечення позову, можливо лише в порядку, передбаченому ст. 158 ЦПК України, є необґрунтованими.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09 липня 2014 року позовні вимоги Фірми «Т.М.М.» -ТОВ задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Фірма «Т.М.М.» -ТОВ 1 896 102 грн 40 коп., судовий збір у розмірі 1700 грн та 120 грн за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 29 квітня 2015 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 липня 2014 року в частині стягнення інфляційних і трьох процентів річних від простроченої суми скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 липня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року роз`яснено, що за рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09 липня 2014 року з ОСОБА_2 на користь «Фірми «Т.М.М.» -ТОВ підлягає стягненню 1 532 136 грн 90 коп. основного боргу.

Судом встановлено, що 26 грудня 2016 року Святошинським районним судом м. Києва видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь Фірми «Т.М.М.» -ТОВ 1 532 136 грн 90 коп (а.с. 8-9 т.1).

12 січня 2017 року старшим державним виконавцем Святошинського відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Гуріною Д. І. при примусовому виконанні вищевказаного виконавчого листа винесено постанову про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 12-13 т.1).

Посилання в апеляційній скарзі на положення ч. 3 ст. 61 СК України, як обставину, що унеможливлює зняття арешту з Ѕ частини квартири на підставі ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» жодним чином в скарзі не обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи, обставина укладення ОСОБА_2 договору позики в інтересах сім`ї, зокрема, на придбання квартири АДРЕСА_1 , не була предметом розгляду суду першої інстанції.

У ч. 4 ст. 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Наведений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі №334/5907/14-ц.

Суду першої інстанції не було надано жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що квартира АДРЕСА_1 була набута у власність ОСОБА_2 за рахунок позичених у «Фірми «Т.М.М.» -ТОВ коштів за договором позики.

При цьому наданий суду апеляційної інстанції видатковий касовий ордер №001670 від 06 10.2006 р., за яким ОСОБА_2 отримав 1 698 900 грн згідно з рахунком по договору займу від 12/05/2006, не є безумовним доказом на підтвердження вищевказаної обставини.

Матеріали справи також не містять доказів того, що «Фірма «Т.М.М.» -ТОВ зверталась до суду з позовом про стягнення суми боргу за договором позики з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку.

Доказів того, що у ОСОБА_1 на час розгляду справи існує невиконане зобов`язання перед Фірмою "Т.М.М."-ТОВ матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір було укладено одним з подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

З огляду на те, що судом першої інстанції не встановлено, що кошти, одержані ОСОБА_2 за договором позики, були використані в інтересах сім`ї, доводи відповідача, що внаслідок укладення договору позики у ОСОБА_1 існує зобов`язання по їх поверненню є необґрунтованими.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Враховуючи ту обставину, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 серпня 2012 року за ОСОБА_1 визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог останньої про зняття арешту з вказаного майна, яке не є спільною сумісною власністю подружжя.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в тій частині, що Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 не є власністю позивача, оскільки вона не оформлена належним чином (ч.4 ст.334 ЦК України).

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України від 24.06.2015, викладеного в постанові у справі №6-318цс15, відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

В статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" наведено визначення поняттю "державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", згідно з яким, державна реєстрація - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто, державна реєстрація це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації не видається за можливе.

Щодо доводів апеляційної скарги про подання даного позову з пропуском строку позовної давності, про застосування якого була подана відповідна заява, колегія суддів виходить з наступного.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

Даний позов є позовом власника майна, спрямованим на усунення порушень його прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Отже, даний позов є негаторним.

Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 6 березня 2018 року у справі № 607/15489/15-ц, позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, а тому цей позов може бути пред`явлений власником майна протягом всього часу, поки триває порушення (пункт 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції не було встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю в особі адвоката Саєнко Юлії Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: Т. А. Семенюк

І. М. Рейнарт