Справа № 305/357/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 листопада 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Джуги С.Д.

суддів: Собослоя Г.Г., Куштана Б.П.

з участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Верхньоводянської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, Виконавчого комітету Верхньоводянської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, Управління Держгеокадастру в Рахівському районі Закарпатської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Рахівське районне управління юстиції Закарпатської області, Рахівська державна нотаріальна контора, про визнання недійсними і скасування свідоцтв, визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування, державного акту на землю, визнання частково недійсним договору дарування та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду від 23 жовтня 2017 року, головуючий суддя Тулик І.І., -

встановив:

29.02.2016 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, у подальшому збільшив пред`явлені вимоги і остаточно мотивував їх наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_5 . Позивач як спадкоємець першої черги за законом прийняв спадщину за батьком шляхом вступу в управління та фактичне володіння спадковим майном, оскільки на момент смерті спадкодавця проживав у будинку АДРЕСА_1 (ст. 540 ч. 1 п. 1 ЦК Української РСР (1963 р.). Будинок належав у рівних частках батькам позивача: ОСОБА_5 і ОСОБА_2 . Ці обставини встановлені рішенням Рахівського районного суду від 12.12.2008, що набрало законної сили, тому не підлягають доказуванню.

Рішенням Рахівського районного суду від 22.11.2010 братам позивача - ОСОБА_4 і ОСОБА_3 було визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_5 . Однак, рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 15.02.2011 це рішення було скасоване, у позові було відмовлено.

У січні 2016 року під час сварки із братом ОСОБА_4 позивачу стало відомо про існування договору дарування від 06.10.2011 його матір`ю ОСОБА_2 спірного житлового будинку брату ОСОБА_4 , а також про наявність свідоцтв про право на спадщину за законом по 1/8 частині будинку як на ім`я матері ОСОБА_2 , так і на ім`я брата ОСОБА_3 . За указаним договором дарувальниками виступали ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , а обдарованим був ОСОБА_4 , якому були подаровані 3/4 частини будинку та вся земельна ділянка площею 0,25 га, на якій розташований будинок.

ОСОБА_2 належали: 1/2 будинку на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконкомом Верхньоводянської сільради 09.09.2002 на підставі свого рішення від 20.06.2002, і 1/8 будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Рахівською держнотконторою 19.05.2011 за реєстровим № 1-596;

ОСОБА_3 належала 1/8 будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Рахівською держнотконторою 19.05.2011 за реєстровим № 1-597;

земельна ділянка належала ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 057026, виданого 20.09.2010 Верхньоводянською сільрадою.

Враховуючи, що рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 15.02.2011 було відмовлено ОСОБА_4 і ОСОБА_3 визначенні додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_5 , так не прийняли спадщину за батьком. Тому ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом було видане безпідставно і таке підлягає скасуванню.

Так само підлягає скасуванню і договір дарування від 06.10.2011 щодо належної ОСОБА_3 на підставі саме цього свідоцтва про право на спадщину за законом 1/8 частки будинку, та щодо земельної ділянки в цілому, як відповідної частки в нерухомому майні, про визнання права на яке заявляє позивач.

19.05.2010 Верхньоводянська сільрада прийняла рішення про затвердження технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку, на підставі якого ОСОБА_2 був виданий Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 057026. Такі рішення та державний акт є незаконними, оскільки в силу наведених вище обставин позивач був власником 1/4 частини будинку, а відтак, надання у власність належної до цього будинку земельної ділянки мало відбуватися пропорційно часткам власників у будинку. Ділянка не могла бути надана в одноосібну власність ОСОБА_2 .

Позивач звернувся до нотаріальної контори по видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину спадкового майна, проте, у цьому було відмовлено постановою нотаріуса у зв`язку з тим, що таке свідоцтво може бути видане лише на 1/8 частину спадкового майна.

Будинок технічно придатний для експлуатації, його інвентаризаційна вартість на 01.02.2016 становить 108375,00 грн., відповідно, ціна позову становить 40640,62 грн.

Беручи до уваги, що про існування оспорених договору дарування та свідоцтва про право на спадщину позивачу стало відомо лише в січні 2016 року, позовна давність ним пропущена з поважних причин і підлягає поновленню, а порушене право - захисту.

Посилаючись на ці обставини, на норми законодавства щодо спадкування та захисту права власності на будинок і земельну ділянку, позивач просив:

визнати недійсними та скасувати:

Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Рахівською державною нотаріальною конторою 19.05.2011 за реєстровим № 1-597 на 1/8 частину на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на спадщину, яка складається з 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 ;

Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Рахівською державною нотаріальною конторою 19.05.2011 за реєстровим № 1-598 на 1/8 частину на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на спадщину, яка складається з 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 ;

скасувати рішення 21-ї сесії 5-го скликання від 19.05.2010 року Верхньоводянської сільської ради Рахівського району Закарпатської області про затвердження технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку та передачу у приватну власність ОСОБА_2 , мешканці АДРЕСА_1 , земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд;

визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 057026, виданий 20.09.2010 Верхньоводянською сільрадою Рахівського району Закарпатської області на ім`я ОСОБА_2 , мешканки АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним договір дарування будинку із земельною ділянкою від 06.10.2011, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з одного боку і ОСОБА_4 з іншого боку, посвідчений державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-1162:

у частині 1/8 частки будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Рахівською державною нотаріальною конторою 19.05.2011 за реєстровим № 1-597, і

в цілій частині відносно земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 0,2500 га, що становить 2500 кв. м, належної ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 057026, виданого 20.09.2010 Верхньоводянською сільрадою Рахівського району Закарпатської області;

визнати за позивачем право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 разом із пропорційними частками надвірних будівель та господарських споруд.

Рішенням Рахівського районного суду від 23.10.2017 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись за даним рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування скарги посилається на те, що ОСОБА_1 спадщину за померлим батьком прийняв шляхом вступу в оперативне управління майном. Натомість ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спадщину за батьком не прийняли, про що свідчить судове рішення, яким їм відмовлено у визначенні додаткового строку для прийняття спадщини. Суд першої інстанції помилково не взяв д уваги дане судове рішення, яким встановлено преюдиційні обставини. Також суд необґрунтовано відмовив у скасуванні державного акту, оскільки на підставі ст. 120 ЗК України до нього перейшли права на частину земельної ділянки, а тому оформлення права власності на таку земельну ділянку за ОСОБА_2 одноособово порушує його права. Не погоджується й з рішенням суду в частині відмови в задоволенні вимоги про визнання права власності, так як його право на частину спадкового майна не визнається відповідачами, а тому таке підлягає судовому захисту. Крім того ним заявлявся відвід судді Тулик І.І., який судом необґрунтовано відхилено. Вважає, що ним належним чином обґрунтовано упередженість судді, який ухвалював рішення у справі щодо визначення відповідачам додаткового строку для прийняття спадщини, яке в подальшому було скасоване апеляційним судом.

Сторони та інші учасники справи в судові засідання 29.10.2018р., 24.01.2019р., 30.05.2019р., 12.09.2019р. 14.11.2019 року не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені, в тому числі і шляхом оголошення на офіційному вебсайті судової влади України. На підставі ч.2 ст.372 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно приписів ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 9 вересня 2002 року, яке видане Верхньоводянською сільською радою на підставі рішення другої сесії 14 скликання виконкому Верхньоводянської сільської ради від 20 червня 2002 року б/н, власниками житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 (1/2 ч.) та ОСОБА_2 (1/2 ч.), батьки позивача ОСОБА_1 та відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (Т.1 а.с.147).

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, про що видано свідоцтво про смерть спадкодавця серії НОМЕР_1 від 14 березня 2003 року (Т.1 а.с.10).

Після смерті ОСОБА_5 залишилося спадкове майно, яким є 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 та відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є синами, і відповідач ОСОБА_2 дружина спадкодавця ОСОБА_5 , а отже спадкоємцями першої черги спадкування за законом.

Рішенням Верхньоводянської сільської ради від 19.05.2010 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 (Т.1, а.с.169).

На підставі даного рішення 20.09.2010 на ім`я ОСОБА_2 видано відповідний Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯП №057026 та здійснено його державну реєстрацію (Т.1, а.с.168).

19 травня 2011 року державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори Рахівського районного нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 видано свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/8 частку, кожному, майна, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 , спадкодавця ОСОБА_5 .

При цьому позивач оспорює свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Рахівською державною нотаріальною конторою Закарпатської області 19 травня 2011 року за реєстром №1-597 на 1/8 частину на ім`я ОСОБА_3 , на спадщину яка складається із 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_2 (Т.1 а.с.144), та свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Рахівською державною нотаріальною конторою Закарпатської області 19 травня 2011 року за реєстром №1-598 на 1/8 частину на ім`я ОСОБА_4 , на спадщину яка складається із 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_2 (Т.1 а.с.145).

Згідно договору дарування будинку із земельною ділянкою від 06.10.2011 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_2 (Дарувальник), з однієї сторони та ОСОБА_4 з другою сторони (Обдаровуваний), останній отримав у дар 3/4 частини будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянку на якій він розташований, загальною площею 0,25 га. При цьому 3/4 частини будинку належали Дарувальнику на підставі та у частках: ОСОБА_2 - 1/2 частка на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 09.09.2002; ОСОБА_2 - 1/8 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.05.2011 за №1-596; ОСОБА_3 - 1/8 частка підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.05.2011 за №1-597. Земельна ділянка належала дарувальнику на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯП №057026 від 20.09.2010 (Т.1 а.с.30, 31).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Однак з такими висновками суду першої інстанції не може в повній мірі погодитись колегія суддів з огляду на таке.

Так, судом вірно встановлено, що оскільки ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , то до правовідносин підлягає застосуванню ЦК УРСР від 1963 року.

У відповідності до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

А згідно з ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Позивач ОСОБА_1 прийняв спадщину за померлим батьком шляхом вступу в управління спадковим майном, що встановлено рішенням Рахівського районного суду від 12.12.2008 (Т.1, а.с.22-24).

ОСОБА_1 оскаржує свідоцтва про право на спадщину від 19.05.2011, видані на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з тих підстав, що такі не прийняли спадщину після смерті батька ОСОБА_5 , свідченням чого є рішення апеляційного суду Закарпатської області від 15 лютого 2011 року , яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за законом (Т.1 а.с.27), і це на думку позивача має преюдиційне значення для вирішення спору в даній справі в силу ч.3 ст. 61 ЦПК України (в редакції до 15.12.2017).

Водночас як вірно зазначив суд першої інстанції відмова судом особі у визначенні додаткового строку для прийняття спадщини само по собі безумовно не свідчить про неприйняття спадщини такою особою.

Апеляційний суд відхиляє посилання апелянта на преюдиційність обставин, встановлених вказаним вище рішенням апеляційного суду, позаяк з такого рішення слідує, що основною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позову, стало незалучення до розгляду справи інших спадкоємців, зокрема ОСОБА_1 . У разі відмови в задоволенні позову через незалучення до участі у справі певних осіб, тобто з процесуальних підстав, суд не встановлює якісь преюдиційні обставини стосовно розгляду такої справи по суті, позаяк має місце неналежний складу сторін по справі. Отже посилання апелянта на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 15 лютого 2011 року є недоречним, і таке судове рішення не має жодного преюдиційного значення для розгляду даної справи.

Натомість з наданих нотаріусом викопіюванням зі спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 , вбачається, що при зверненні до нотаріуса з приводу отримання свідоцтва про права на спадщину ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надали копії свої паспортів, згідно яких єдиним місцем їх реєстрації є саме спадковий будинок за адресою АДРЕСА_1 (Т.3, а.с.29, 30).

В апеляційній скарзі апелянт вказує на те, що має значення саме фактичне місце проживання фізичної особи, а не реєстрація її місця проживання, що судом не встановлювалося.

Апеляційний суд констатує, що дійсно сама по собі реєстрація місця проживання фізичної особі не є безумовним свідченням, що така особа фактично проживає за вказаною адресою. Водночас така реєстрація місця проживання встановлює певну презумпцію щодо адреси місця проживання особи, яка може бути спростована. При цьому обов`язок щодо надання доказів щодо спростування такої презумпції покладається саме на особу, яка заперечує такий факт проживання. Всупереч наведеному, позивачем не надано належних та допустимих доказів на спростування факту проживання відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у спадковому будинку на момент смерті батька, а отже доводи щодо неприйняття ними спадщини не знайшли свого підтвердження.

Крім того, відповідно до п.211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 N 20/5 (у реакції станом на 19.05.2011) свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем може бути реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

З огляду на викладене нотаріус обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 прийняли спадщину за померлим батьком, у зв`язку з чим правомірно видав їм свідоцтво про право на спадщину за законом.

Узагальнюючи наведене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними і скасування свідоцтв про право на спадщину за законом від 19.05.2011. Позовна вимога ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування від 06.10.2011 у частині 1/8 частки будинку є похідною від вимоги про визнання недійсним скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.05.2011 на ім`я ОСОБА_3 , а тому також задоволенню не підлягає.

З приводу вимог стосовно земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Нормами статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини.

На відміну від норми статті 30 ЗК України 1991 року, яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку в разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України 2001 року (в редакції, чинній на час смерті ОСОБА_5 ) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

Перехід права користування земельною ділянкою при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України).

Разом з тим за відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати наступне.

Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула право власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

За нормою статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду.

Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а в разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої цієї статті учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Таким чином, оскільки до позивача перейшло право власності на частину будинку в порядку спадкування, то це зумовило автоматичний перехід права власності на частину земельної ділянки під таким будинком. Отже одноособове оформлення за ОСОБА_2 права власності на таку земельну ділянку суперечить вказаним вище приписам земельного законодавства та порушує права позивача.

А відтак суд дійшов помилкового висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог про скасування рішення сільської ради та державного акту.

Посилання суду на те, що ОСОБА_1 не звертався до органу місцевого самоврядування про передачу йому у власність земельної ділянки у разі переходу права власності на житловий будинок є необґрунтованим, оскільки саме по собі не звернення особи до органу влади з метою оформлення належного йому права не може бути підставою для відмови такій особі в судовому захисті права, яке є порушеним.

Також підлягає задоволенню позовна вимога ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування від 06.10.2011 у частині відносно земельної ділянки, оскільки таке відчуження здійснено на підставі недійсних правовстановлюючих документів та з порушенням прав позивача на частину земельної ділянки.

З приводу вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/4 частини будинку апеляційний суд зазначає наступне.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Якщо право власності на житловий будинок, споруду підтверджується належними правовстановлюючими документами, то нотаріус зобов`язаний прийняти такі документи і не може відмовити особі у оформленні прав на спадкове майно. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду шляхом оскарження дій нотаріуса за правилами позовного провадження.

Як було вищезазначено, право власності спадкодавця ОСОБА_5 підтверджено належними правовстановлюючими документами свідоцтвом про право власності на житловий будинок, а отже ОСОБА_5 має можливість оформити свої спадкові права у нотаріальному порядку.

Щодо постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 11.02.2016 року (Т.1, а.с.16), то з її змісту слідує, що ОСОБА_1 просив видати йому свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину спірного будинку (тобто на весь обсяг спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_5 ), натомість нотаріусом зазначено, що свідоцтво про право на спадщину може бути видано тільки на 1/8 часину будинку, що і стало підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії.

Оскільки наразі спадковий спір між сторонами вже вирішено, в результаті чого відповідні свідоцтва про право на спадщину за законом видані на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які посвідчують їх право власності на 1/8 частину спірного будинку, є чинними, то жодних перешкод для ОСОБА_1 щодо оформлення своїх спадкових прав на 1/8 частину будинку у нотаріальному порядку не має, а отже його вимога про визнання права власності задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції, відповідно до п.п.2, 4 ч.1 ст. 3746 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову з вищевказаних підстав.

Керуючись ст. 367 ч.ч. 1, 6, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Рахівського районного суду від 23 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нову постанову про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Визнати незаконним та скасувати рішення 21-ї сесії 5-го скликання від 19.05.2010 року Верхньоводянської сільської ради Рахівського району Закарпатської області про затвердження технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку та передачу у приватну власність ОСОБА_2 , мешканці АДРЕСА_1 , земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 057026, виданий 20.09.2010 Верхньоводянською сільрадою Рахівського району Закарпатської області на ім`я ОСОБА_2 , мешканки АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним договір дарування будинку із земельною ділянкою від 06.10.2011, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з одного боку і ОСОБА_4 з іншого боку, посвідчений державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-1162, в частині відносно земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок № АДРЕСА_1 , загальною площею 0,2500 га, що становить 2500 кв. м, належної ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 057026, виданого 20.09.2010 Верхньоводянською сільрадою Рахівського району Закарпатської області

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 22 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: