Житомирський апеляційний суд
Категорія 46 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №296/10117/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 жовтня 2018 року, яке ухвалене під головуванням судді Галасюка Р.А. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 . Просила з підстав, передбачених ст.ст.317,319,391,405 ЦК України, визнати ОСОБА_2 та її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: ј часткою квартири АДРЕСА_1 , та примусово зняти їх із реєстраційного обліку. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що є власником ј частки вищезазначеної квартири. Крім неї у квартирі зареєстровані онука ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 . Відповідач із сином не проживають та не з`являються без поважних причин за адресою реєстрації упродовж останнього року, що підтверджується актами житлової організації. Їх реєстрація створює їй проблеми з оплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але плата за які нараховується. Від родини дізналася, що правнук проживає зі своєю рідною бабусею в м. Житомирі, а онука проживає і працює в м. Андрушівці та забезпечена житлом.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 29 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: ј часткою квартири АДРЕСА_1 . У задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн.

Не погодившись із заочним рішенням, Морозова звернулася із заявою про його перегляд. Суд першої інстанції ухвалою від 30 травня 2019 року залишив заяву без задоволення.

Дотримавшись порядку оскарження заочного рішення, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Зокрема зазначає, суд не звернув уваги на те, що у спірній квартирі вона була зареєстрована з 2008 року. За родом своєї діяльності вимушена змінювати місце роботи, оскільки працює в органах поліції і в лютому 2017 року її переведено на роботу до Андрушівського відділення поліції. Власного житла вона не має. На момент розгляду справи у суді першої інстанції була вагітна і після пологів мала намір повернутися у спірне житло, але здійснити цього не змогла через перешкоди, що чинить позивач. У квартирі залишилися особисті речі її та дітей, але вона доступу до них не має у зв`язку з тим, що позивач чинить їй перешкоди. На підставі заочного рішення суду її знято з реєстрації місця проживання, чим порушені не лише її права, а й права її малолітніх дітей. Наполягає на тому, що регулярно здійснює оплату своєї частини комунальних послуг, що також не враховано судом при розгляді справи.

Зі змісту апеляційної скарги слідує, що ОСОБА_2 фактично не згодна із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення вимоги про визнання її такою, що втратила право на користування спірним житлом та оскаржує в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції саме у задоволеній частині. Виходячи із засад диспозитивності цивільного процесу, колегія суддів апеляційного суду не входить в обговорення частини судового рішення, якою позивачу відмовлено у визнанні ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням та у примусовому знятті осіб (матері та сина) з реєстраційного обліку за адресою спірного житла. Позивач із апеляційною скаргою на відмовну частину судового рішення не зверталася.

Перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

На підставі ст.71 ЖК УРСР суд першої інстанції задовольнив вимогу та визнав ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщення, а саме ј частиною кватири АДРЕСА_1 , виходячи з того, що вона без поважних причин понад пів року була відсутня у частині квартири, що належить позивачу.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися із висновком суду першої інстанції в оскарженій частині, оскільки судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, також має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильно застосовано норму матеріального права (застосовано до спірних правовідносин закон, який не підлягав застосуванню та не застосовано закон, який підлягав застосуванню до спірних правовідносин).

Із відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_1 (позивач) є власником 23/100 частки квартири АДРЕСА_1 (відомості про об`єкт нерухомого майна приєднані до матеріалів справи). Вона набула права власності внаслідок приватизації у 2004 році.

Решта - 77/100 частка квартири належить на праві власності ОСОБА_4 , яка купила її у 2008 році.

ТОВ «Керуюча компанія «КомЕнерго Житомир» 03 листопада 2017 року видала позивачу довідку № 1891 про те, що разом із нею зареєстровані в АДРЕСА_2 - ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 , 2009 року народження (а.с.8), а із довідки цієї ж житлової організації від 09 лютого 2019 року №477 вбачається, що ОСОБА_2 виписана за вищевказаною адресою 04 грудня 2018 року, тобто після ухвалення судом першої інстанції рішення у даній справі (29 жовтня 2018 року) за умовами проведення її заочного розгляду.

Як убачається зі змісту позову він заявлений з підстав, передбачених 317,319,391,405 ЦК України (а.с.3), проте при розгляді даного спору суд першої інстанції самостійно змінив підстави позову та застосував до спірних правовідносин положення частини першої ст.71 ЖК УРСР, які передбачають, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

При розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням суд першої інстанції не врахував, що позивачу на праві власності належить частина квартири та не проаналізував, які відносини виникли між сторонами.

Відповідач набула права користування спірним житлом відповідно до закону (особистого сервітуту, частина перша статті 405 ЦК України). Проте, суд першої інстанції не взяв до уваги, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. У даній справі положення статті 71 ЖК УСРСР не підлягаю до застосування.

Отже, безпідставне застосування за спірних правовідносин положень ст.71 ЖК УРСР тягне скасування заочного рішення суду першої інстанції та ухвалення апеляційним судом нового судового рішення, що відповідає приписам ст.376 ЦПК України.

Стосовно права членів сім`ї власника (попередніх членів сім`ї власника) житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України.

Відповідно до частини другої ст.405 ЦПК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником жита або законом.

Оскільки інше не встановлено законом чи договором, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

Проте, актами від 19 грудня 2017 року та від 27 березня 2018 року, складеними комісією в складі працівників ТОВ «Керуюча компанія «КомЕнерго Житомир» та за участі сусідів, констатовано, що відповідач не проживає із сином у спірному житлі з березня 2017 року (а.с.7,28).

ОСОБА_1 із позовом про визнання відповідача та її сина такими, що втратили право користування її (позивача) частиною кватири звернулася 20 грудня 2017 року (а.с.2,10).

Отже, на час звернення позивача до суду із даним позовом (20 грудня 2017 року) з часу не проживання відповідача із сином у спірному житлі (березень 2017 року) не сплинуло одного року, що передбачено положеннями частини другої ст.405 ЦПК України. Право має бути порушено на час звернення позивача із позовом до суду та захисту в судовому порядку підлягає порушене право. На час звернення позивача із позовом її житлові права ще не були порушені у розумінні ст.405 ЦК України, з підстав якої вона звернулася до суду за захистом, а тому позов заявлений передчасно, є необґрунтованим та не підлягає до задоволення.

Решта доводів апеляційної скарги, які обґрунтовують поважність причин не проживання відповідача з вересня 2017 року вже не має правового значення для розгляду даної справи, у тому числі й обставина проживання відповідача у м. Андрушівці у зв`язку з характером її роботи. Окрім того, саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлений статтею 405 ЖК УРСР строк у житловому приміщенні без поважних причин.

Європейський суд з прав людини вказує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Суд апеляційної інстанції ухвалює нове судове рішення, яким відмовляє позивачу в задоволенні вимоги про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням та відповідно змінює розподіл судового збору згідно зі ст.141 ЦПК України, скасовуючи також рішення у частині судового збору. Відмова у задоволенні позову передбачає, що судовий збір не може покладатися на відповідача.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 жовтня 2018 року в задоволеній частині та в частині судових витрат скасувати і ухвалити в даній частині нове судове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 25 листопада 2019 року.