Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 203/1916/14-ц

провадження № 61-25370св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова В. А.,

учасники справи:

позивач (відповідач) - Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,

відповідач (позивач) - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року у складі головуючого-судді Казака С. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Каратаєвої Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що 05 червня 2007 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з яким останньому надано кредит у розмірі 78 800 швейцарських франків, зі сплатою процентів у розмірі визначеному договором та кінцевою датою погашення 03 червня 2022 року.

Через неналежне виконання ОСОБА_1 зобов`язань щодо своєчасного й повного погашення кредиту виникла заборгованість, у зв`язку з чим банк направляв боржнику вимоги про усунення порушень та дострокове погашення заборгованості, які відповідачем виконані не були.

Посилаючись на викладене, ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором, розмір якої станом на 18 березня 2014 року становить 56 746,95 швейцарських франків та 52 923,49 грн з яких: 50 342,08 швейцарських франків - заборгованість за тілом кредиту; 6 404,87 швейцарських франків - заборгованість за процентами; 6 563,22 грн - пеня за несвоєчасну сплату процентів; 46333,52 грн - пеня за прострочення погашення кредиту; 50 грн - комісія; 26,75 грн - пеня за прострочення сплати комісії.

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання недійсним кредитного договору.

Позов мотивовано тим, що при підписанні кредитного договору, укладеного 05 червня 2007 року між ним та банком, було порушено його права, оскільки договір за своїм змістом суперечить вимогам статей 6, 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанові Національного банку України «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10 травня 2007 року № 168, оскільки перед укладенням кредитного договору, а також протягом його дії банк не повідомив йому у письмовій формі про умови надання кредиту та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування. Крім того, позивач зазначає, що кредитний договір не містить розділу про відповідальність банку, що є суттєвою умовою договору, а також відсутні докази, що кредит йому видано в швейцарських франках.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати недійсним кредитний договір від 05 червня 2007 року, укладений між ним та банком, та застосувати наслідки недійсного правочину.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2014 року справу за позовом ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором об`єднано в одне провадження із справою за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання недійсним кредитного договору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року позов ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість за кредитним договором від 05 червня 2007 року в сумі 56 746,95 швейцарських франків та 52 923,49 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 50 342,08 швейцарських франків; заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 01 жовтня 2012 року по 18 березня 2014 року - 6 404,87 швейцарських франків; пеня за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом за період з 16 лютого 2013 року по 18 березня 2014 року - 6 563,22 грн; пеня за прострочення погашення кредиту за період з 16 лютого 2013 року по 18 березня 2014 року - 46 333,52 грн; комісія - 50 грн; пеня за прострочення сплати комісії за період з 16 лютого 2013 року по 18 березня 2014 року - 26,75 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позов ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» підлягає задоволенню, оскільки через неналежне виконання позичальником зобов`язань щодо своєчасного й повного погашення кредиту виникла заборгованість, яка відповідно до статей 526, 626, 1048, 1054 ЦК України підлягає стягненню з боржника. Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , місцевий суд виходив із того, що при укладенні оспорюваного кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, встановлених діючим законодавством. При цьому ОСОБА_1 не доведено того, що оспорюваний договір містить умови, які є несправедливими і не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про задоволення позову ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та відмову в позові ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, а в задоволенні позову ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди при розгляді справи не дотрималися роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, та не виконали вимог статей 212-215 ЦПК України 2004 року, оскільки судами не досліджено належним чином обставини, що мають істотне значення для вирішення спору, не надали юридичну оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами та доказам, які містяться в матеріалах справи. Суди дійшли суперечливого висновку щодо отримання кредиту в швейцарських франках, оскільки матеріали справи не містять таких доказів. Суди попередніх інстанцій не звернули уваги на порушення ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» при укладенні кредитного договору вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а саме того, що: перед укладенням договору банк не повідомив позичальника про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У поданому в січні 2018 році відзиві ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій, які ухвалені із дотриманням норм матеріального та процесуального права, залишити без змін, посилаючись на те, що мотиви та підстави, наведені на обґрунтування касаційної скарг є безпідставними та незаконними, необґрунтовані належними і допустимими доказами.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 травня 2018 року справу № 203/1916/14-ц за позовом ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання недійсним кредитного договору передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року вищевказану справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 01 червня 2007 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про видачу кредиту у сумі 78 800,00 швейцарських франків терміном на 15 років, зі сплатою 10,24 % річних, на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

05 червня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 5007С39, згідно з ким банк зобов`язувався надати позичальнику кредит у сумі 78 800 швейцарських франків з кінцевою датою погашення 03 червня 2022 року для оплати за придбання двокімнатної квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 2.2.1 кредитного договору встановлено, що позичальник щомісячно сплачує банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту в розмірі річної процентної ставки, яка визначається наступним чином: LIBOR (12m) + 7,80% річних, але не нижче 10,24 % річних.

Пунктом 2.2.2 кредитного договору сторонами було погоджено розмір щомісячної плати за управління кредитом (комісії) в сумі 50 грн з 1 по 15 число кожного місяця.

Погашення кредиту відбувається у валюті кредиту щомісяця рівними частинами, починаючи з наступного місяця після одержання кредиту в сумах, визначених Графіком погашення кредиту. Строки, передбачені Графіком погашення кредиту за договором, є обов`язковими (пункт 2.4.1 кредитного договору).

Зазначений Графік є додатком № 1 до кредитного договору та невід`ємною його частиною.

Додатковим договором від 24 грудня 2013 року № 5007С39-1 було внесено зміни до кредитного договору та виключено підпункти 2.2.2-2.2.3 та підпункту 2.2.5 пункту 2.2 статті 2 договору.

Порядок надання кредиту встановлено підпунктами 2.3.1-2.3.2 пункту 2.3 кредитного договору, якими передбачено, що кредит надається у готівковій формі. Кредит надається шляхом продажу кредитних коштів на Міжбанківському валютному ринку за рахунок позичальника з подальшим зарахуванням гривневого еквівалента на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 відкритий в банку, з подальшим зняттям готівкових коштів через касу банку.

Згідно розрахунку, наданого ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, утворилась заборгованість, яка станом на 18 березня 2014 року становить 56 746,95 швейцарських франків та 52 923,49 грн з яких: 50 342,08 швейцарських франків - заборгованість за тілом кредиту; 6 404,87 швейцарських франків - заборгованість за процентами; 6 563,22 грн - пеня за несвоєчасну сплату процентів; 46333,52 грн - пеня за прострочення погашення кредиту; 50 грн - комісія; 26,75 грн - пеня за прострочення сплати комісії.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання недійсним кредитного договору посилався на те, що при укладенні кредитного договору банком порушені вимоги частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки перед його укладенням та протягом його дії банк не повідомив його у письмовій формі про умови надання кредиту та не надав у повному обсязі інформації про умови кредитування.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні

субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Як правильно встановили суди умови надання кредиту та його погашення, розмір комісії за надання кредиту, умови нарахування та сплати процентів, дострокове погашення, порядок здійснення погашення та інші платежі визначені кредитним договором, який разом із додатковим договором від 24 грудня 2013 року № 5007С39-1 до кредитного договору, а також графіком погашення кредиту підписані власноручно ОСОБА_1 .

Отже суди дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, оскільки спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови; банк надав позивачу всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.

Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що в матеріалах справи відсутні докази отримання кредиту саме у швейцарських франках спростовуються матеріалами справи, а саме умовами кредитного договору, яким передбачено, що кредит надається шляхом продажу кредитних коштів з подальшим зарахуванням гривневого еквівалента на поточний рахунок позичальника (пункт 2.3.2 кредитного договору), а також заявою ОСОБА_1 на видачу готівки та меморіальним валютним ордером від 05 червня 2007 року.

Що стосується позову ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598, статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження

№ 14-318цс18).

Пунктом 4.2 кредитного договору передбачено, що якщо позичальник не виконує зобов`язань передбачених договором (пункт 4.1 кредитного договору), то у банка виникає право вимоги дострокового виконання позичальником своїх зобов`язань за договором про що банк повідомляє позичальника.

Позичальник зобов`язаний здійснити дострокове погашення кредиту або його частини, процентів за користування кредитом, комісій, зборів та інших належних до сплати платежів за договором протягом 10 календарних днів з дня отримання письмової вимоги банку про таке дострокове погашення (пункт 2.6.2 кредитного договору).

Суди попередніх інстанцій установили, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, 28 травня 2013 року ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» направило ОСОБА_1 вимогу про дострокове погашення всієї суми заборгованості за кредитним договором.

Зазначену вимогу ОСОБА_1 отримав 13 червня 2013 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» просило стягнути заборгованість, зокрема, заборгованість за процентами, комісію та неустойку станом на 18 березня 2014року.

З урахуванням викладеного, суди попередніх інстанцій вищевказаних вимог закону та обставин справи не врахували, не звернули уваги на те, що банк скористався свої правом звернувшись із вимогою до позичальника про дострокове повернення всієї суми кредиту, чим на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, у зв`язку з чим не з`ясували, коли саме закінчився строк дії кредитного договору, оскільки після закінчення строку дії договору право кредитора нараховувати передбачені договором проценти, комісію припинилося і кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Зазначене свідчить про неповне встановлення судами фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм процесуального права, що проявилося у тому числі у невиконанні обов`язку належного дослідження доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною першої статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи вищевикладене, рішення суду першої та апеляційної інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання недійсним кредитним договору підлягають залишенню без змін, а в частині вирішення позову ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи, суду необхідно врахувати правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), правильно визначити розмір заборгованості, яка підлягає стягненню та вирішити спір з урахуванням досліджених доказів і встановлених обставин справи.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року в частині вирішення позову Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов