Справа № 441/1697/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Малахова-Онуфер А.М.
Провадження № 22-ц/811/2639/19 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Копняк С.М., Шандри М.М.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні представника апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Городоцького районного суду Львівської області в складі судді Малахової-Онуфер А.М. від 27 червня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 27 червня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа №441/1697/2013, виданого 20.01.2015р. Городоцьким районним судом Львівської області у справі №441/1697/13-ц - відмовлено.

Вказану ухвалу оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу направивши справу в суд першої інстанції для вирішення заяви ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження. Вважає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, ухваленою з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що у відповідності до протоколу електронних торгів №UA-EA-2019-01-31-000022-b він придбав майнові права вимоги за боргом ОСОБА_7 та всіма забезпечувальними правочинами. На підставі вказаного протоколу між ним та ПАТ «Дельта банк» укладено Договір про відступлення прав вимоги за договорами поруки та Договір купівлі-продажу майнових прав, на підставі яких набув прав вимоги за договорами з боржником - ОСОБА_7 та всіма поручителями. Вказує, що на підставі Договору відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 29.03.2019 року, він набув права іпотекодержателя на іпотечне майно боржника, про що внесено інформацію в державні реєстри. Зазначає, що не погоджується із висновком районного суду, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банк, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ, оскільки вказана позиція суду свідчить про неправильне тлумачення судом норм матеріального права. Звертає увагу, що рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.11.16р. №2526 «Про внесення змін до Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку» відповідно до якого купляти права вимоги за кредитними договорами забезпечення виконання зобов`язань за результатами проведення відкритого конкурсу мають право не тільки банки та небанківські фінансові установи, а й інші юридичні особи які не віднесені до банків та небанківських фінансових установ, а також фізичні особи (зміни до пункту 5.11 глави 5 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку (затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 5 липня 2012 року №2) були внесені у зв`язку із набранням чинності рішення виконавчої дирекції Фонду від 21.11.2016 №2526 «Про внесення змін до Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку» (зареєстроване у Міністерстві юстиції України 13.12.2016 та набрало чинності 21.01.2017). Таким чином процедура продажу активів банків, що ліквідується врегульована спеціальними актом Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а також виданими на його виконання підзаконними нормативними актами, якими передбачено право будь-яких фізичних та юридичних осіб на придбання активів неплатоспроможних банків, що ліквідуються, в тому числі й прав вимог за кредитними договорами. Відтак відносини щодо продажу активів неплатоспроможних банків, що ліквідуються на користь фізичних та юридичних осіб, не підпадають під дію глави 73 ЦК України, а повинні регламентуватися загальними положеннями про цесії, передбаченими ст. 512, 514 ЦК України. Зазначає, що судом не враховано вказану спеціальну норму законодавства і зроблено висновок, що суперечить нормам матеріального права про неможливість придбання фізичною особою прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язань за результатами проведення відкритого конкурсу.

В судове засідання окрім представника апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 решта учасників справи (їх представники) не з`явилися, однаксуд вважав заможливе проводити розгляд справи у їх відсутності (відсутності їх представників) зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також, зокрема, і те, що інтереси двох із учасників справи у судовому засіданні захищали представники, а також від двох учасників справи до суду надійшли заяви з проханнями про розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників апелянта та відповідача на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів заяви про заміну сторони виконавчого провадження, апеляційної скарги та усних пояснень представників учасників справи у суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч. 2 ст. 247, ч. 3 ст. 442 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 236, 509, ч.1 ст. 510, п.1 ч.1 ст. 512, 514, 516, 548, 1054 ЦК України, п.1 ч.1 ст. 1 Закону України від 12 липня 2001 року №2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», правову позицію висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року (справа № 909/968/16) та постанові від 31 жовтня 2018 року (справа №441/646/11) та відмовляючи в задоволенні заяви, - виходив з того, що 17.12.2014р. рішенням Апеляційного суду Львівської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 задоволено частково, рішення Городоцького районного суду Львівської області від 03.12.2013р. змінено в частині визначення порядку стягнення коштів та судових витрат і зокрема: стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в користь Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» заборгованість за кредитним договором №5-0211003/ФКВ-08 від 30.01.2008р. в розмірі 553 175 грн. 89 коп., з якої 52 439, 97 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України становить 417705 грн. 34 коп., - заборгованість по тілу кредиту, 15 436, 05 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України становить 122 954 грн. 31 коп., - заборгованість по процентах за користування кредитом, 12 516 грн. 24 коп. - заборгованість по комісії за управління кредитом (а.с. 145-150). 20.01.2015р., за заявою представника ПАТ «Дельта банк» Шубака М.І., Городоцьким районним судом Львівської області видано шість виконавчих листів №441/1697/13-ц на виконання вищеозначеного судового рішення. ОСОБА_1 у заяві від 13.06.2019р. просить замінити стягувача ПАТ «Дельта банк» у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа №441/1697/2013, виданого 20.01.2015р. Городоцьким районним судом Львівської області у справі №441/1697/13-ц правонаступником - ОСОБА_1 , з огляду на укладення 29.03.2019р. між ним та ПАТ «Дельта банк» договору №1213/К купівлі-продажу майнових прав та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором. Так, 29.03.2019р., на підставі Протоколу електронного аукціону №UA-EA-2019-01-31-000022-b, ПАТ «Дельта банк» уклало з ОСОБА_1 договір №1213/К купівлі-продажу майнових прав згідно яким Продавець передає у власність Покупцеві, а Покупець приймає у власність майнові права, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому та які включають право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, які виникли за укладеними договорами та/ або на інших підставах наведених в додатку №1 до цього Договору; право набути у власність гроші та/або майно на підставах наведених у цьому додатку, і інші права, що пов`язані або випливають з прав вимоги за цим договором. Покупець сплачує Продавцю за майнові права грошові кошти (плату) у розмірі та у порядку визначеним цим договором - п. 1.2 договору. Убачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Як убачається із змісту заяви ОСОБА_1 , із долучених до матеріалів справи копій договору №1213/К купівлі-продажу майнових прав та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29.03.2019р., з укладенням цих договорів відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права. Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа. Крім цього, слід зазначити і про те, що договір про відступлення прав вимоги, який передбачає передання грошової вимоги на умовах платності є по суті договором факторингу та назва договору жодним чином не може змінити його суті, яка від такої назви може відрізнятися. Тобто якщо за договором за певну винагороду передається право вимоги грошового боргу, то такий договір є договором факторингу, за яким фактором може бути виключно банк або інша фінансова установа, які вправі здійснювати факторингові операції. Як убачається із договору №1213/К купівлі-продажу майнових прав та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29.03.2019р., що укладені між ПАТ «Дельта банк» та фізичною особою ОСОБА_1 , за такими право вимоги відповідно до кредитного договору №5-0211003/ФКВ-08 від 30.01.2008р., з усіма додатками та додатковими угодами, посвідченим приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Марців І.В., зареєстрованим в реєстрі за №173, що стосується означеного спору, за плату передано ОСОБА_1 , тобто між сторонами по суті укладено договір факторингу та за таким договором фактором є ОСОБА_1 . Відповідно згаданий договір, що укладений особою як фактором, що не могла такий укладати слід вважати нікчемним, тобто договором, що укладений без дотримання вимог закону, стосовно належності сторони договору. Зважаючи на вказане, у зв`язку із недійсністю договору №1213/К купівлі-продажу майнових прав недійсним є і договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29.03.2019р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черняком А.Л. за реєстровим номером 259. Отже, виходячи з вищенаведеного, а також ураховуючи недійсність договорів №1213/к купівлі-продажу майнових прав та відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29.03.2019р., а відповідно недійсність прав, які за такими мали бути відступлені ОСОБА_1 з моменту їх укладення (ст. 236 ЦК України), останнього не слід вважати правонаступником у виконавчому провадженні та відповідно заявник не може бути замінений як стягувач у виконавчому провадженні, як про це він просить у заяві.

Колегія суддів вважає, що такі висновки відповідають обставинам, що мають значення та вимогам закону, доводи ж скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

13.06.2019р. ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, у якій просив замінити стягувача - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» у виконавчому провадженні по виконанню виконавчого листа №441/1697/2013, виданого Городоцьким районним судом Львівської області 21.01.2015р. у цивільній справі №441/1697/13-ц, його правонаступником - ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 , проживає АДРЕСА_1 ).

Заяву мотивував тим, що у відповідності до протоколу електронних торгів №UA-EA-2019-01-31-000022-b, він придбав майнові права вимоги за боргом ОСОБА_7 та всіма забезпечувальними правочинами, що на підставі означеного протоколу між ним та ПАТ "Дельта банк" укладено договір про відступлення прав вимоги за договорами поруки та договір купівлі-продажу майнових прав, на підставі яких він набув право вимоги за договорами з боржником ОСОБА_7 та всіма поручителями, що на підставі договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29.03.2019р. він набув права іпотекодержателя на іпотечне майно боржника, про що внесено інформацію в Державний реєстр.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Відповідно до ст. 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Зважаючи на вказані вимоги закону слід вказати про те, що фактором, та відповідно особою до якої може перейти право вимоги, зокрема, за кредитним договором може бути виключно Банк або інша фінансова установа, фізична ж особа відповідно фактором бути не може та таких прав набути не може.

Договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зумовлює його недійсність.

Також, відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Крім цього, згідно ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок:

1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги);

2) правонаступництва;

3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем);

4) виконання обов`язку боржника третьою особою.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

За ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 515 ЦК України, заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

За ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Крім цього, слід вказати і про те, що договір про відступлення прав вимоги, який передбачає фінансування передання на умовах платності є по суті договором факторингу та назва договору жодним чином не може змінити його суті, яка від такої назви може відрізнятися. Тобто якщо за договором за певну винагороду передається право вимоги грошового боргу, то такий договір є договором факторингу, за яким фактором може бути виключно банк або інша фінансова установа, які вправі здійснювати факторингові операції.

Як убачається із договору №1213/К купівлі-продажу майнових прав та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29.03.2019р., що укладені між ПАТ «Дельта банк» та фізичною особою ОСОБА_1 , за такими право вимоги відповідно до кредитного договору №5-0211003/ФКВ-08 від 30.01.2008р., з усіма додатками та додатковими угодами, посвідченим приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Марців І.В., зареєстрованим в реєстрі за №173, що стосується означеного спору, за плату передано ОСОБА_1 .

Тобто між сторонами по суті укладено договір факторингу та за таким договором фактором є ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно згаданий договір, який такий, що укладений особою як фактором, що не могла такий укладати слід вважати нікчемним, тобто договором, що укладений без дотримання вимог закону, стосовно належності сторони договору.

Також відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Крім цього, відповідно до ст. 548 ЦК України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Недійсність правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання не спричиняє недійсність основного зобов`язання.

Зважаючи на вказане, у зв`язку із недійсністю договору №1213/К купівлі-продажу майнових прав, недійсним є і договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29.03.2019р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черняком А.Л. за реєстровим номером 259.

Дійсно, відповідно до п. 5.11 глави 5 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 05 липня 2012 року №2, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 14.09.2012 року за №1581/21893, реалізація майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом проведення відкритого конкурсу.

Однак аналізуючи вказану норму в сукупності із наведеними вище слід вважати, що реалізація прав вимоги шляхом відкритого конкурсу може здійснюватись виключно при участі у такому банків або інших фінансових установ, які відповідно до закону мають право здійснювати факторингові операції, оскільки підзаконний нормативно правовий акт не може суперечити вимогам закону, що має вищу юридичну силу, а тим більше застосовуватись окремо від закону.

Зважаючи на вказане, а саме недійсність договору купівлі-продажу майнових прав та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором, а також відповідно недійсність прав, які за такими мали бути відступлені у особи ОСОБА_1 з моменту їх укладення (ст. 236 ЦК України), вказану особу не слід вважати правонаступником позивача у даному спорі про стягнення солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в користь Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» заборгованості за кредитним договором №5-0211003/ФКВ-08 від 30.01.2008р. в розмірі 553 175 грн. 89 коп., з якої 52 439, 97 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України становить 417705 грн. 34 коп., - заборгованість по тілу кредиту, 15 436, 05 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України становить 122 954 грн. 31 коп., - заборгованість по процентах за користування кредитом, 12 516 грн. 24 коп. - заборгованість по комісії за управління кредитом

Про це правильно вказано, також, і судом першої інстанції з правильним посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові №909/968/16 від 11.09.2018 року, які слід вважати визначальними у даних правовідносинах та такими, що підлягають врахуванню судами при вирішенні даної справи.

Посилання ж апелянта на норми закону та підзаконних нормативних правових актів слід тлумачити та застосовувати в контексті згаданих норм закону та їх тлумачення, зокрема, і Великою палатою Верховного Суду та слід вважати, що прийняття нових нормативно правових актів не змінюють норм права, про які вказано та на яких базуються спірні правовідносини, у випадку ж суперечності застосуванню підлягають згадані із відповідним їх тлумаченням про що йшлося.

Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід вважати необґрунтованими та таку слід відхилити, залишивши оскаржуване судове рішення без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Городоцького районного суду Львівської області від 27 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: С.М. Копняк

М.М. Шандра