Головуючий у І інстанції Коренюк А.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ярмак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 березня 2019 року у справі за позовом Київського національного університету імені Т.Г.Шевченка до ОСОБА_1 про відшкодування понесених витрат, пов`язаних із навчанням у вищому навчальному закладі,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року Київський національний університет імені Т.Г.Шевченка звернувся до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_1 та просив ухвалити рішення про його задоволення, посилаючись на те, що наказом ректора Київського національного університету імені Т.Г.Шевченка від 22 жовтня 2013 року № 607-34 ОСОБА_1 зараховано до аспірантури історичного факультету університету на навчання з відривом від виробництва за державним замовленням за спеціальністю 07.00.02 «Всесвітня історія» з 01 листопада 2013 року.

Відповідно до п. 17 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 року № 309, яке діяло на момент вступу до аспірантури, взаємозобов`язання аспіранта, підготовка якого здійснюється за державним замовленням, та вищого навчального закладу визначаються в типовій угоді, форма якої визначена цією ж постановою.

На виконання вказаної норми між аспіранткою ОСОБА_1 та Київським національним університетом імені Т.Г.Шевченка укладено Угоду про підготовку аспіранта, який навчається в аспірантурі з відривом від виробництва за державним замовленням від 01 листопада 2013 року № 199.

У зв`язку із невиконанням аспірантом індивідуального плану роботи без поважних причин Вченою радою історичного факультету Київського національного університету імені Т.Г.Шевченка відповідно до протоколу № 10 від 28 квітня 2016 року прийнято рішення про відрахування аспірантки історичного факультету третього року навчання ОСОБА_1 , а наказом ректора університету від 23 травня 2016 року за № 353-34 її відраховано з 30 квітня 2016 року зі складу аспірантів історичного факультету у зв`язку з невиконанням індивідуального плану роботи аспіранта без поважних причин.

Позивач в позові посилався на те, що вартість підготовки на час навчання згідно з Паспортом бюджетної програми університету аспіранта ОСОБА_1 в університеті за 2 місяці 2013 року склала 9 717 грн. 90 коп., за 2014 рік - 62 107 грн. 60 коп., за 2015 рік - 68 907 грн. 40 коп., за 4 місяці 2016 року - 24 645 грн. 00 коп., а всього - 165 377 грн. 90 коп., які згідно ст. 71 Закону України «Про вищу освіту» виплачувались за рахунок коштів державного бюджету та мають бути стягнуті з відповідачки з підстав порушення нею умов угоди про підготовку аспіранта за рахунок державного бюджету.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 березня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київського національного університету імені Т.Г.Шевченка, код ЄДРПОУ - 20070944, 165 377 грн. 90 коп. витрат, пов`язаних із навчанням у вищому навчальному закладі, 2 480 грн. 67 коп. судового збору, а всього - 167 858 грн. 57 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилалась на те, що справу було розглянуто за її відсутності без повідомлення про час та місце слухання справи, чим грубо порушено її право на участь у судових засіданнях. Крім того, ОСОБА_1 посилалась на те, що позивач не довів склад і розмір фактично понесених витрат на її навчання в аспірантурі, а суд дійшов помилкового висновку, що витрати на навчання відповідача можуть бути встановлені на підставі Паспортів бюджетних програм. Також, апелянт посилалась на те, що судом під час розгляду справи не було встановлено наявності складу цивільного правопорушення, що є підставою вимог позивача. Щодо стягнення виплаченої стипендії на загальну суму 121 710,96 грн., ОСОБА_1 в скарзі зазначила, що ці кошти не підлягають поверненню в силу вимог ст. 1215 ЦК України, відповідно до якої не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Таким чином, оскільки судом не встановлено рахункової помилки з боку університету та наявності недобросовісних дій набувача ОСОБА_1 , виплачена їй стипендія поверненню не підлягає.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просила рішення суду залишити без змін, а скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

В судовому засіданні представник Київського національного університету імені Т.Г.Шевченка проти задоволення апеляційної скарги заперечила з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представники відповідача ОСОБА_1 в апеляційному суді скаргу відповідача підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про її часткове задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що наказом ректора Київського національного університету імені Т.Г.Шевченка від 22 жовтня 2013 року № 607-34 ОСОБА_1 зараховано до аспірантури історичного факультету університету на навчання з відривом від виробництва за державним замовленням за спеціальністю 07.00.02 «Всесвітня історія» з 01 листопада 2013 року (а.с.6).

Відповідно до п. 17 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 року № 309, яке діяло на момент вступу до аспірантури, взаємозобов`язання аспіранта, підготовка якого здійснюється за державним замовленням, та вищого навчального закладу визначаються в типовій угоді, форма якої визначена цією ж постановою.

На виконання вказаної норми між аспіранткою ОСОБА_1 та Київським національним університетом імені Т.Г.Шевченка укладено Угоду про підготовку аспіранта, який навчається в аспірантурі з відривом від виробництва за державним замовленням від 01 листопада 2013 року № 199 (а.с.7).

Відповідно до умов Угоди аспірант ОСОБА_1 зобов`язалася: 1) дотримуватися всіх умов Положення про підготовку науково-педагогічних та наукових працівників. В разі відрахування за наслідками атестації, невиконання індивідуального плану без поважних причин, грубе порушення Правил внутрішнього розпорядку університету відшкодувати вартість навчання згідно з чинним законодавством; 2) оволодіти науковими знаннями, практичними навичками, професійною майстерністю згідно з обраною спеціальністю; 3) виконати індивідуальний план роботи; 4) звітувати про хід написання дисертації та індивідуального плану; 5) своєчасно подавати відділу підготовки та атестації науково-педагогічних працівників індивідуальний план роботи, результати атестації та інші необхідні документи; 6) відпрацювати не менше трьох років у Національному Києво-Печерському історико-культурному заповіднику.

Пунктом 22 Положення передбачено, що рішення про відрахування аспіранта приймає вчена рада вищого навчального закладу. На підставі рішення вченої ради аспірант відраховується з аспірантури наказом керівника вищого навчального закладу.

У зв`язку із невиконанням аспірантом індивідуального плану роботи без поважних причин вченою радою історичного факультету Київського національного університету імені Т.Г.Шевченка відповідно до протоколу № 10 від 28 квітня 2016 року прийнято рішення про відрахування аспірантки історичного факультету третього року навчання ОСОБА_1 (а.с.8), а наказом ректора університету від 23 травня 2016 року за № 353-34 її відраховано з 30 квітня 2016 року зі складу аспірантів історичного факультету у зв`язку з невиконанням індивідуального плану роботи аспіранта без поважних причин (а.с.9).

З матеріалів справи також вбачається, що позивачем за рахунок коштів державного бюджету понесено витрати на навчання відповідача в аспірантурі, які складаються з витрат по виплаті ОСОБА_1 стипендії на суму 121 710,96 грн. (а.с.85) та витрат на оплату праці наукового керівника ОСОБА_2 на суму 31 648,16 грн. (а.с.86).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, встановлених частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з частиною першою статті 46 Закону України від 01 липня 2014 року №1556-УІІ «Про вищу освіту» в редакції, чинній на час відрахування відповідачки, підставами для відрахування здобувача вищої освіти є: завершення навчання за відповідною освітньою (науковою) програмою; власне бажання; переведення до іншого навчального закладу; невиконання навчального плану; порушення умов договору (контракту), укладеного між вищим навчальним закладом та особою, яка навчається, або фізичною (юридичною) особою, яка оплачує таке навчання; інші випадки, передбачені законом.

Підготовка в аспірантурі і докторантурі здійснюється за рахунок, зокрема, коштів Державного бюджету України - за державним замовленням для роботи у державному секторі народного господарства (підпункт 1 пункту 4 Положення).

Відповідно до підпункту 4 пункту 16 Положення аспіранти і докторанти зобов`язані виконувати індивідуальний план роботи над дисертацією. Індивідуальний план роботи аспіранта передбачає складання кандидатських іспитів із спеціальності, іноземної мови та філософії, а у разі необхідності - додаткового іспиту, визначеного рішенням спеціалізованої вченої ради закладу, установи, де передбачається захист дисертації, і заліків з дисциплін, визначених рішенням вченої ради вищого навчального закладу, наукової установи з урахуванням профілю підготовки, а також педагогічна практика.

За змістом п. 22 цього Положення аспірант або докторант може бути відрахованим з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 цього Положення. Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи. Аспірант або докторант, який був зарахований до аспірантури або докторантури за державним замовленням і відрахований через зазначені причини, відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України.

Таким чином, суд першої інстанції, з`ясувавши, що відповідачка всупереч укладеній між сторонами Угоді про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення, не виконала індивідуального плану без поважних причин, у результаті чого її було відраховано з Університету; рішень позивача, якими вирішено питання про відрахування її з аспірантури, ОСОБА_1 в установленому порядку не оскаржила, дійшов правильного висновку, що з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню вартість навчання згідно з умовами укладеної між сторонами угоди від 01 листопада 2013 року в розмірі, розрахованому, виходячи із встановленої бюджетною програмою за відповідний період суми середніх витрат на одного аспіранта, який навчається з відривом від виробництва.

З матеріалів справи вбачається, що вартість підготовки на час навчання згідно з Паспортом бюджетної програми університету аспіранта ОСОБА_1 в університеті за 2 місяці 2013 року склала 9 717 грн. 90 коп., за 2014 рік - 62 107 грн. 60 коп., за 2015 рік - 68 907 грн. 40 коп., за 4 місяці 2016 року - 24 645 грн. 00 коп., а всього на суму 165 377 грн. 90 коп., які згідно ст. 71 Закону України «Про вищу освіту» виплачені за рахунок коштів державного бюджету та які підлягають стягненню з відповідачки, що не дотрималась угоди про підготовку аспіранта за рахунок державного бюджету.

Разом з тим, згідно наявних в справі письмових доказів, наданих університетом на запит представника відповідача ОСОБА_1 , підтвердженими є лише витрати по виплаті ОСОБА_1 стипендії на суму 121 710,96 грн. (а.с.85) та витрати на оплату праці наукового керівника ОСОБА_2 на суму 31 648,16 грн. (а.с.86), всього на суму 153 359 грн. 12 коп., які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, виходячи з їх доведеності належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про недоведеність складу і розміру фактично понесених витрат колегією суддів відхиляються, оскільки позивач на підтвердження даних обставин надав суду належні та допустимі докази, неспростовані відповідачем.

Необгрунтованими є і доводи апеляційної скарги про те, що сума стипендії, отримана ОСОБА_1 , в розмірі 121 710,96 грн., не підлягає поверненню на підставі ст. 1215 ЦК України, оскільки положення ст.ст. 1212 - 1215 ЦК України врегульовують правовідносини з приводу набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, натомість стипендія у вищевказаному розмірі була виплачена ОСОБА_1 на відповідній правовій підставі: згідно Угоди про підготовку аспіранта, який навчається в аспірантурі з відривом від виробництва за державним замовленням від 01 листопада 2013 року № 199 (а.с.7).

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення суду лише, якщо ці порушення призвели до неправильного вирішення справи. При цьому, колегія суддів зауважує, що представники відповідача були присутні в судовому засіданні та реалізували право своєї довірительки на участь у судовому засіданні та наданні пояснень з приводу вимог позивача.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції, дійшовши правильного висновку про задоволення позову, при ухваленні рішення допустив помилку в частині визначення розміру суми, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, колегія суддів дійшла висновку про зміну рішення в цій частині із зазначенням у ньому суми витрат на навчання, яка підтверджена належними та допустимими доказами, наявними в справі. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 березня 2019 року - змінити в частині розміру стягнутих витрат та стягнути з ОСОБА_1 на користь Київського національного університету імені Т.Г.Шевченка 153 359 грн. 12 коп. витрат, пов`язаних із навчанням у вищому навчальному закладі.

В іншій частині заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий :

Судді: