Справа № 751/7139/18
Проваждення № 2/737/22/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

10 січня 2019 року смт Куликівка

Куликівський районний суд Чернігівської області

суддяОСОБА_1
секретар судового засіданняОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу№ 751/7139/18
за позовомОСОБА_3
до ОСОБА_4
про стягнення заборгованості за розпискою
учасники справи та представники:
позивач представник позивачане зявився ОСОБА_5
відповідач не зявилась

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду зі вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 26 грудня 2017 року ОСОБА_4 взяла у нього в борг 25000,00 грн. та зобовязалася повернути ці кошти до 01 серпня 2018 року. На підтвердження цього факту 26.12.2017 року було укладено розписку. Оскільки відповідач не повернула кошти в зазначений термін, то він звернувся до відповідача із вимогою № 48 від 08.08.2018 року про повернення боргу за розпискою від 26.12.2017 року. Відповідач так і не повернула взяті в борг кошти та навіть не намагається повертати борг частинами. Враховуючи вищевикладене, посилаючись на вимоги ст. 509,526,1046,1049,1050,625 ЦКМ України, позивач просить стягнути з відповідачки суму боргу за розпискою в розмірі 25000,00 грн., 3% річних в розмірі 580,15 грн., інфляційні витрати в розмірі 900,00 грн., моральну шкоду в розмірі 2000 грн. та судові витрати покласти на відповідача.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач у судове засідання повторно не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена у відповідності до ст. 130 ЦПК України. Причини неявки суду не повідомлені. З клопотанням про відкладення слухання справи відповідач до суду не зверталась. Відзив на позовну заяву до суду не надходив.

На підставі ст. 280, 281 ЦПК України судом вирішено провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.

Позовна заява надійшла до Куликівського районного суду Чернігівської області 19.11.2018 року.

Ухвалою суду від 20.11.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до наступного.

26.12.2017 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики на суму 25000,00 грн., на підтвердження якого наявна письмова розписка, за умовами договору відповідач взяла у позивача готівкові кошти в сумі 25000,00 грн., які зобовязувалась повернути до 01 серпня 2018 року (а.с. 5).

09.08.2018 року позивач направляв відповідачу через «Укрпошту» вимогу від 08.08.2018 року про повернення протягом трьох днів з дня отримання відповідачкою вимоги позивачені коштів в повному обсязі (а.с. 6).

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

У постанові від 18 вересня 2013 року Верховний Суд України у справі № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

При розгляді справи в суді ознак іншої правової природи, ніж укладення договору позики, зазначена боргова розписка не містить.

Оцінюючі надані стороною позивача докази в цій частині позовних вимог як достовірні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми боргу за договором позики, укладеним 26.12.2017 року, у розмірі 25 000 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові від 15.11.2010 року №3-11гс10 Верховний Суд України зазначив, що аналіз ст. 625 Цивільного кодексу України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Таким чином, суд також вважає за можливе частково задовольнити вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на його користь 3 % річних.

Однак, на думку суду розрахунок позивачем цих сум не відповідає строку прострочення виконання зобовязання, у звязку з чим заявлена сума позову підлягає зменшенню.

Так, як зазначив позивач, та відповідно до розписки, строк виконання зобовязання - 01.08.2018 року.

У межах заявлених позовних вимог період прострочення виконання зобовязання з 01.08.2018 року до 10.10.2018 року становить 71 день.

Відповідно, 3% річних за цей період складатимуть 25000 х 3% = 750 грн.; 750 : 365 днів = 2,05 грн. в день. За 71 день 3% річних становитимуть 2,05 грн. х 71 = 145,55 грн.

Розмір інфляційних витрат позивачем визначений вірно, виходячи з загальнодоступних джерел, індекс інфляції у серпні 2018 року становив 100,0 , у вересні 2018 року 101,9 , у жовтні 2018 року - 101,7, що станом на 10.10.2018 року становить 3,6%. 25000 грн. х 3,6 % = 900 грн.

Разом з тим, суд дійшов висновку, що вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн. не підлягають задоволенню.

Позов в частині стягнення моральної шкоди не вмотивований та не ґрунтується на доказах.

Окрім того, у судовій практиці на сьогоднішній час склалася позиція, відповідно до якої моральна шкода, заподіяна порушенням цивільно-правового договору підлягає компенсації виключно у випадках, якщо така компенсація передбачена сторонами у договорі, або випливає із положень спеціального закону.

Правова позиція ВСУ у справі № 6-1575цс16 полягає у тому, що спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобовязань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобовязання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, законодавчих чи договірних підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача суд не вбачає.

Сума понесених судових витрат зазначена у позовній заяві орієнтовно і до стягнення не заявлена.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом пяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За обставинам даної справи представник позивача до закінчення судового розгляду зробив заяву, що докази понесених витрат на правову допомогу будуть надані протягом 5 днів з дня ухвалення рішення. Таким чином, питання про стягнення судових витрат на користь позивача може бути вирішено шляхом ухвалення додаткового рішення. /

Позивач, як інвалід війни - учасник війни 2 групи звільнений від сплати судового збору.

Судовий збір, виходячи з суми задоволеного позову, підлягає стягненню на користь держави з відповідача у мінімальному розмірі 704,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1-18, 81, 141, 209-245, 259, 264, 265, 268, 280-289, 354-355 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, Чернігівська область, смт Куликівка, вул. Миру, 54/25) на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, м. Чернігів, просп. Миру, 80/25) заборгованість за договором позики від 26.12.2017 р. в розмірі 25000 (двадцять пять тисяч) грн. 00 коп., 3% річних в розмірі 145 (сто сорок пять) грн. 55 коп., інфляційні втрати в розмірі 900 (девятсот) грн. 00 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн. отримувач коштів: УК у Куликівському р-нi/Куликівс.р-н/22030101, Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37888512, Банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), Код банку отримувача (МФО) 899998 , Рахунок отримувача 5258, Код класифікації доходів бюджету 22030101.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст судового рішення складений 10.01.2019 року.

Суддя А.С. Лібстер