Єдиний унікальний номер судової справи 489/2572/19
Номер провадження 22-ц/812/1634/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

18 листопада 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - Наріжної К.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 рішення, яке ухвалено Ленінським районним судом міста Миколаєва 29 липня 2019 року, під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект» (далі - ДП НВКГ «Зоря»-«Машпроект») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 з 2014 року працював у ДП НВКГ «Зоря»-«Машпроект» на різних посадах, та з 05 грудня 2016 року позивач обіймав посаду машиніста насосних установок 4 розряду Спортивного комбінату «Зоря» (з 31 серпня 2018 року - Спортивний комплекс).

За роки роботи позивач зарекомендував себе професіоналом, відданим і люблячим свою справу працівником.

Наказом за №945-08-К від 11 квітня 2019 року ОСОБА_1 , машиніста насосних установок 4 розряду в Спортивному комплексі, звільнено 11 квітня 2019 року у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці на підставі п.6 ст.36 КЗпП України.

Між тим, позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки посадові особи відповідача створили штучні умови для наступного звільнення працівників. Стверджував, що його не було повідомлено про зміну істотних умов праці за два місяці, як того вимагає чинне трудове законодавство, та на підприємстві взагалі не відбулося змін істотних умов праці.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив поновити його на посаді машиніста насосних установок 4 розряду ДП НВКГ «Зоря»-«Машпроект» та стягнути з ДП НВКГ «Зоря»-«Машпроект» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також просив стягнути з відповідача на його користь 5 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Зі змісту відзиву на позовну заяву, слідує, що представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Зазначав, що звільнення позивача відбулось із дотриманням чинного трудового законодавства. Пояснював, що на підприємстві дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці шляхом ліквідації Спортивного комплексу. ОСОБА_1 було повідомлено про зміну істотних умов праці та запропоновано переведення у зв`язку із цим на штатну одиницю машиніста насосних установок 4 розряду у цеху №75, проте від підпису письмового попередження позивач відмовився, про що складено акт від 11 лютого 2019 року у присутності свідків. 03 квітня 2019 року складено акт, яким зафіксовано друга відмова ОСОБА_1 від запропонованих йому вакантних посад. Крім того, підприємством було розміщено оголошення на дошці оголошень Спортивного комплексу про необхідність переліченим у ньому працівникам, у тому числі позивачу, з`явитись до відділу кадрів для вирішення питання щодо подальшого працевлаштування або звільнення. Актом від 05 квітня 2019 року зафіксовано неявку працівників Спортивного комплексу для ознайомлення з переліком вакантних посад та ненадання відповіді працівниками щодо погодження переведення на іншу посаду.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29 липня 2019 року у задоволені позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача на підставі п.6 ст.36 КЗпП України було проведено із дотриманням вимог діючого законодавства України, а саме: позивач своєчасно був ознайомлений із усіма істотними змінами в організації виробництва, йому були запропоновані інші посади, від яких він відмовився добровільно (протилежного судом не встановлено).

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольни позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що скорочення штату на підприємстві фактично не відбулося, а тому були відсутні підстави для звільнення. Також в апеляційній скарзі зазначено, що підприємство не дотрималось порядку проведення змін в організації виробництва і праці, оскільки в порушення вимог ст.22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» не подало первинній профспілковій організації інформацію щодо причин наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, терміни проведення звільнень, а також не проведено необхідних консультацій. Також, відповідачем не складено та не затверджено в установленому порядку новий штатний розклад.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ДП НВКГ «Зоря»-«Машпроект» заперечувало проти доводів викладених в апеляційній скарзі та зазначило, що профспілковий орган листом №08/2-9516 від 07 грудня 2018 року з доповненнями від 01 лютого 2019 року було проінформовано про зміни в організації виробництва і праці підприємства, яке полягало в тому, що Спортивний комплекс, як самостійний підрозділ, буде ліквідовано 09 квітня 2019 року та відповідно скорочено штат.

Також у відзиві зазначено, що роботодавець своєчасно попередив працівника про зміну істотних умов його праці у зв`язку із скороченням штатної одиниці, запропонував працівнику переведення на штатну одиницю машиніста насосних установок 4 розряду цеху №75, або на іншу, зазначену у переліку вакантних одиниць керівників, професіоналів, фахівців, службовців, основних і допоміжних робітників станом на 01 квітня 2019 року. Проте позивач не погодився із зміною істотних умов праці і відмовився від запропонованих вакантних одиниць, про що були складені відповідні акти.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає в повній мірі, з огляду на наступне.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ст.43 Конституції України, постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» - кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб, а також гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні - добровільність праці, вибір або зміну професії та виду діяльності; захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Отже, право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст.ст.2,36,40,41 КЗпП України).

Відповідно до ч.3 ст.32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Частиною 4 ст.32 КЗпП України встановлено, що в разі незгоди працівника на продовження роботи в нових умовах, він звільняється за п.6 ст.36 КЗпП України.

Аналіз наведених положень, свідчить про неможливість будь-яких дій з боку роботодавця, направлених на звільнення працівника, до моменту закінчення двох місяців саме з моменту ознайомлення працівника з відповідним наказом.

Згідно положень п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Обов`язковою умовою для застосування положень п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України як підстави звільнення є відмова працівника, обов`язок по підтвердженню існування якої покладається на роботодавця.

Згідно ст.5 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

З матеріалів справи убачається, що з 05 грудня 2016 року ОСОБА_1 працював на посаді машиніста насосних установок 4 розряду у Спортивному комбінаті «Зоря» ДП НВКГ «Зоря»-«Машпроект». З 31 серпня 2018 року Спортивний комбінат «Зоря» перейменовано на Спортивний комплекс (а.с.15).

Згідно ч.3 ст.64 Господарського кодексу України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. При цьому чинним законодавством не встановлено вимог щодо необхідності техніко-економічного обґрунтування рішення про скорочення штату, а зміна організації виробництва і праці є безумовним правом підприємства, яким він може скористатись в будь-який час.

Згідно наказу за №45 від 01 лютого 2019 року «Про упорядкування чисельності персоналу ДП НВКГ «Зоря»-«Машпроект», генеральним директором ДП НВКГ «Зоря»-«Машпроект» наказано з 09 квітня 2019 року ліквідувати Спортивний комплекс, як самостійний структурний підрозділ; скоротити штат працівників Спортивного комплексу у кількості 99 штатних одиниць у зв`язку з його ліквідацією; створити комісію для розгляду переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку зі скороченням штату Спортивного комплексу (а.с.32-34).

Відповідно до переліку штатних одиниць Спортивного комплексу, які скорочуються з 09 квітня 2019 року, передбачено скорочення 5 штатних одиниць машиніста насосних установок 4 розряду (а.с.35-37).

Згідно протоколу №106 засідання комісії з розгляду переважного права залишення на роботі від 04 лютого 2019 року, комісією за результатами проведеного порівняльного аналізу серед машиністів насосних установок 4 розряду, виявлено: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які мають менше переважних прав на залишення на роботі, а саме мають найнижчу серед машиністів насосних установок 4 розряду кваліфікацію, а тому підлягають вивільненню (а.с.38,39-40).

З листа-попередження, адресованого на ім`я ОСОБА_1 , вбачається, що останнього попереджено про майбутнє скорочення штатної одиниці машиніста насосних установок 4 розряду, та запропоновано продовжити роботу на посаді машиніста насосних установок 4 розряду в цеху №75 (а.с.41).

Згідно акту про ознайомлення з попередженням про суттєву зміну умов праці від 11 лютого 2019 року, складеного директором НВК з соціальних питань ОСОБА_6 , начальником ВК ОСОБА_7 та фахівцем з питань кадрової роботи 2 категорії ОСОБА_8 , ОСОБА_1 був запрошений у приміщення Спортивного комплексу для ознайомлення про суттєву зміну умов праці. З попередженням про зміну умов праці ознайомлений, але від підпису у попереджені та цьому акті відмовився (а.с.42).

19 березня 2019 року відділом кадрів на адресу директора Спортивного комплексу за вих.№ 08/5-288 направлено службову записку про ознайомлення з переліком вакантних одиниць, в якому містилось клопотання про оповіщення всіх працівників Спортивного комплексу про необхідність ознайомлення з переліком вакантних одиниць керівників, професіоналів, фахівців, службовців, основних і допоміжних одиниць для можливого переведення на іншу роботу у зв`язку з надходженням нового переліку станом на 18 березня 2019 року та обов`язкове прибуття працівників, зокрема ОСОБА_1 , для вирішення питання про подальше працевлаштування чи звільнення з підприємства (а.с.43-44).

03 квітня 2019 року в.о. директора НВК з соціальних питань ОСОБА_10., в.о. директора СК ОСОБА_9 , начальником відділу ВК ОСОБА_7 та фахівцем з питань кадрової роботи 2 категорії ВК ОСОБА_8 складено акт, про те, що ОСОБА_1 був ознайомлений з переліком вакантних одиниць керівників, професіоналів, фахівців, службовців, основних і допоміжних робітників станом на 01 квітня 2019 року. Від запропонованої роботи відмовився, від підпису в переліку та в цьому акті відмовився (а.с.46).

05 квітня 2019 року було складено ще один акт про те, що станом на 02 квітня 2019 року залишилось 6 працівників, у тому числі ОСОБА_1 , які не висловили своє бажання на переведення на іншу роботу або звільнення з підприємства, у зв`язку із чим було прийнято рішення запропонувати цим працівникам ознайомитись з переліком вакантних одиниць станом на 01 квітня 2019 року безпосередньо на робочому місці. 03 квітня та 05 квітня 2019 року ОСОБА_1 був ознайомлений з переліком, проте від підпису в актах відмовився (а.с.47-48).

Наказом №945-08-К в.о. директора з персоналу та науково-технічної інформації ДП НВКГ «Зоря»-«Машпроект» від 11 квітня 2019 року ОСОБА_1 , машиніста насосних установок 4 розряду в спортивному комплексі, звільнено 11 квітня 2019 року у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці на підставі п.6 ст.36 КЗпП України (а.с.49).

Отже, враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає, що бездіяльність позивача, яка полягала у ненаданні письмової згоди або відмови від продовження роботи відповідно до нових умов праці, призвела до його правомірного звільнення.

За такого, районний суд повно та всебічно дослідив обставини справи, доказам, які надали сторони надав належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що на підприємстві ДП НВКГ «Зоря»-«Машпроект» дійсно відбулося реальне скорочення штату, роботодавець дотримався всіх встановлених законом соціальних та трудових гарантій працівника, завчасно повідомив про скорочення, вжив заходи щодо працевлаштування позивача, перевірив наявність в нього переважного права на залишення на роботі, та відповідно до вимог закону звільнив останнього з займаної ним посади на підставі п.6 ст.36 КЗпП України.

Не погоджуючись з вказаним висновком суду, в апеляційній скарзі позивач вказував на те, що фактично скорочення штату на підприємстві не відбулося. Проте, такий довід не ґрунтується на матеріалах справи, оскільки фактичне скорочення штату підтверджується матеріалами справи, зокрема наказом №45 від 01 лютого 2019 року «Про упорядкування чисельності персоналу ДП НВКГ «Зоря»-«Машпроект», Переліком штатних одиниць спортивного комплексу, які скорочуються з 09 квітня 2019 року.

В апеляційній скарзі позивач зазначає також про те, що підприємство не дотрималось порядку проведення зміни в організації виробництва і праці, оскільки не подало первинній профспілковій організації інформацію щодо причин наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, терміни проведення звільнень, а також не проведено необхідних консультацій з профспілковим органом. Однак вказані доводи апеляційної скарги стосуються правовідносин, які випливають із колективних трудових спорів між підприємством та профспілковим органом і не мають відношення до особистих трудових прав позивача.

Частиною 4 ст.10 ЦПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Тому, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням позивача, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог були належним чином оцінені надані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається ОСОБА_1 у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведені обставини, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 20 листопада 2019 року