ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4369/19 Справа № 205/3353/17 Головуючий у першій інстанції: Приходченко О. С. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Догоновій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави, в особі Дніпровської міської ради, на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2018 року по справі за позовом прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави, в особі Дніпровської міської ради, до ОСОБА_1 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Регіонінвестгрупп", Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Ленінського району, про витребування майна, -

ВСТАНОВИЛА:

30 травня 2017 року прокуратура Дніпропетровської області звернулась до суду з даним позовом в інтересах Дніпровської міської ради, посилаючись на те, щов ході здійснення перевірок позивачем було встановлено факт неправомірного вибуття з комунальної власності у власність приватних підприємств нерухомого майна, в т.ч. нежитлового приміщення АДРЕСА_1 . Зазначене спірне майно належало до об`єктів комунальної власності на підставі рішення Дніпропетровської міської ради №46 від 27 листопада 1991 року. Факт належності об`єктів нерухомості до комунальної власності встановлено рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська №200/5829/13-ц від 14 травня 2013 року. Рішенням Дніпропетровської міської ради №16/9 від 02 березня 2011 року об`єкти нерухомого майна з балансу КЖЕП, зокрема, КВЖРЕП Ленінського району було передано на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю». Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 07 липня 2012 року по справі за №38/5005/5752/2012 було порушено провадження про банкрутство КВЖРЕП Ленінського району, проте спірне майно обліковувалося на балансі підприємства без належних правових підстав. Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 20 липня 2012 року по справі за №38/5005/5752/2012 КВЖРЕП Ленінського району визнано банкрутом, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Барановського О.В., яким спірне нежитлове приміщення, з метою продажу було включено до ліквідаційної маси банкрута та реалізовано з торгів ТБ «Регіональна універсальна біржа», переможцем яких протоколом №45 від 27 грудня 2012 року визнано ТОВ «Регіонінвестгрупп». 25 липня 2013 року між КВЖРЕП Ленінського району та ТОВ «Регіонінвестгрупп» було укладено договір купівлі-продажу, який було посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Бондар І.М. та зареєстровано в реєстрі за №5349. Спірне майно на підставі договору-купівлі продажу від 31 липня 2013 року, який було посвідчено приватним ДМНО Плахотіним М.П., було відчужене на користь відповідача. Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року, яку було залишено без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19 грудня 2016 року та постановою Вищого господарського суду України від 14 березня 2017 року, дії ліквідатора ОСОБА_2 щодо включення до ліквідаційної маси банкрута спірного нерухомого майна визнано неправомірними та визнано недійсними результати біржових торгів та договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 . Тому, позивач просив витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нежитлове приміщення АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1) та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави, в особі Дніпровської міської ради, до ОСОБА_1 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Регіонінвестгрупп", Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Ленінського району, про витребування майна.

В апеляційній скарзі прокуратура Дніпропетровської області в інтересах держави, в особі Дніпровської міської ради, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, зокрема, рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки ОСОБА_1 та її представнику ОСОБА_3 (а.с.112, 113 т.3), письмовою розпискою представника Дніпровської міської ради - Ревякіної Н.М. та представника прокуратури Дніпропетровської області - Трубіцина Д.М. (а.с.107 т.3).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що рішенням Дніпропетровської міської ради № 46 від 27 листопада 1991 року було затверджено перелік об`єктів комунальної власності Дніпропетровської міської Ради народних депутатів (т. 1 а.с. 10-17). Рішенням Дніпропетровської міської ради № 26/23 від 26 вересня 2001 року до рішення Дніпропетровської міської Ради народних депутатів № 46 від 27 листопада 1991 року було внесено зміни: п. 1 рішення визнано таким, що втратив чинність, та викладено його в такій редакції: «1. Затвердити перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська»; перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська доповнено розділом ХІІІ; КП «ДМБТІ» необхідно у встановленому порядку оформити і зареєструвати право комунальної власності з видачею свідоцтва за територіальною громадою м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради на об`єкти згідно з додатком; визначено відповідальних осіб за виконання рішення (т. 1 а.с. 18).

На виконання Програми реформування та розвитку житлово-комунального господарства міста, рішенням Дніпропетровської міської ради №16/9 від 02 березня 2011 року, об`єкти нерухомого майна з балансу комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, зокрема, КВЖРЕП Ленінського району , передано на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю»(т. 1 а.с. 19-22).

Вказане вище обґрунтовувалось реорганізацією комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, необхідністю забезпечення ефективності управління комунальним майном та пов`язувалось з визначенням єдиного підприємства, наділеного повноваженнями з управління комунальним майном та корпоративними правами територіальної громади міста в особі КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю».

Рішенням Дніпропетровської міськради №40/14 від 29 липня 2011 року було вирішено припинити юридичну особу КВЖРЕП Ленінського району шляхом ліквідації (т. 1 а.с. 168).

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2011 року у справі №7/5005/15290/2011 було зобов`язано КВЖРЕП Ленінського району Дніпропетровської міської ради передати шляхом підписання ліквідаційною комісією КВЖРЕП Ленінського району в особі голови ліквідаційної комісії Пересунька Б.Б. авізо та активів приймання-передачі зі свого балансу на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради у тому числі спірного нежитлового приміщення АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпропетровської міської ради №41/22 від 28 березня 2012 року було затверджено проміжний ліквідаційний баланс КВЖРЕП Ленінського району станом на 01 лютого 2012 року (т. 1 а.с. 169-170).

Разом з тим, 07 липня 2012 року ухвалою господарського суду Дніпропетровської області відкрито провадження у справі №38/5005/5752/2012 про банкрутство КВЖРЕП Ленінського району м.Дніпропетровська (т. 1 а.с. 171).

Однак, на час відкриття провадження у справі про банкрутство рішення сесії Дніпропетровської міської ради №16/9 від 02 березня 2011 року КВЖРЕП Ленінського району в повному обсязі виконано не було, внаслідок чого нерухоме майно обліковувалося на балансі підприємства за відсутності правових підстав.

Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 20 липня 2012 року у справі №38/5005/5752/2012 КВЖРЕП Ленінського району визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 172-174).

Рішенням Дніпропетровської міської ради №29/37 від 24 липня 2013 року об`єкти згідно з додатком, визначені та закріплені за балансоутримувачами (т. 1 а.с. 222-239), в т.ч. нежитлове приміщення АДРЕСА_1 передано на баланс КВЖРЕП Ленінського району (т. 1 а.с. 235).

27 грудня 2012 року на Товарній біржі «Регіональна універсальна біржа» відбулися відкриті біржові торги, на яких було проведено продаж нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , переможцем торгів визначено ТОВ «Регіонінвестгрупп», за результатами торгів було видано протокол № 45 проведення відкритих електронних торгів від 27 грудня 2012 року.

На підставі договору купівлі-продажу від 25 липня 2013 року, який було посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Бондар І.М. та зареєстровано в реєстрі за №5349, ТОВ «Регіонінвестгрупп» набуло у власність нежитлове приміщення АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 29-30), який було укладено у відповідності до прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та на підставі протоколу № 45 проведення відкритих біржових торгів від 27 грудня 2012 року ТБ «Регіональна універсальна біржа».

31 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Регіонінвестгрупп» було укладено договір купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Плахотіним М.П. Право власності ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно у встановленому законом порядку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31 липня 2013 року за №1966215 (т. 1 а.с. 27).

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року у справі №38/5005/5752/2012, що залишена без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.12.2016 року та постановою Вищого господарського суду України від 14.03.2017 року, визнано неправомірними дії ліквідатора КВЖРЕП Ленінського району Дніпропетровської міської ради арбітражного керуючого ОСОБА_2 щодо включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута нерухомого майна та щодо продажу з відкритих біржових торгів нерухомого майна: нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 91,0 кв.м.; визнано недійсними результати біржових торгів, проведених 27 грудня 2012 року ТБ «Регіональна універсальна біржа» з продажу нерухомого майна: нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 91,0 кв.м. та визнано недійсним договір купівлі-продажу від 25 липня 2013 року, укладений між ТОВ «Регіонінвестгрупп» та ліквідатором-арбітражним керуючим Саричевою Н.В., який було посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Бондар І.М. та зареєстровано в реєстрі за №5349 (т. 1 а.с. 38-50).

Вироком Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 22.04.2016 року у справі №201/17998/15-к голову ліквідаційної комісії КВЖРЕП Ленінського району Пересунько Б.Б. притягнуто до кримінальної відповідальності за протиправне невиконання рішення господарського суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2011 року у справі №7/5005/15290/2011, що суперечить інтересам територіальної громади м.Дніпропетровська, як власника спірного нерухомого майна (а.с.8-12 т.2).

Відповідно до статей 12, 15, 16, 20 ЦК України особа здійснює свої цивільні права, в тому числі право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, на власний розсуд. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно зі статтями 319, 321, 658 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Отже, у разі якщо відчуження майна мало місце два і більше разів після укладення правочину, який в подальшому визнано недійсним, таке майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, як від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову на підставі частини першої статті 388 ЦК України.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до виключної компетенції пленарного засідання міської ради відноситься прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Згідно ч.ч. 5, 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності; об`єкти комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Отже, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Дніпровська (Дніпропетровська) міська рада.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

За змістом статей 22, 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції до внесення змін 19 січня 2013 року) у випадках, передбачених законом, господарський суд приймає постанову про визнання боржника банкрутом і відкриває ліквідаційну процедуру; з дня прийняття постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури виконання зобов`язань боржника, визнаного банкрутом, здійснюється у випадках і порядку, передбаченому цим розділом. Статтею 26 Закону передбачено передачу певного майна боржника в комунальну власність місцевої громади.

Отже, законодавством про банкрутство не встановлюється порядок реалізації майна боржника виключно шляхом його продажу та не виключається можливість передачі майна боржника, в тому числі комунального підприємства, за наявності відповідного рішення місцевої ради, на баланс іншого комунального підприємства, зокрема, за рішенням суду про зобов`язання вчинити такі дії. Також, постанову суду першої інстанції про введення ліквідаційної процедури у справі про банкрутство не можна вважати судовим рішенням, на виконання якого безумовно здійснюється реалізація майна боржника, оскільки даним судовим актом вводиться особлива процедура банкрутства боржника, а сама реалізація майна боржника або передача майна, яке перебувало у нього на праві власності чи повного господарського відання, здійснюється з урахуванням положень законодавства, що регулює хід ліквідаційної процедури та інших особливостей правового статусу майна боржника, визначених спеціальними законами щодо різних категорій боржників.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, у зазначеній вище справі №38/5005/5752/2012 встановлено, що спірне нерухоме майно не належало зазначеному підприємству, визнано неправомірними дії ліквідатора щодо включення майна до ліквідаційної маси боржника та подальшої його реалізації, а також визнано недійсними результати біржових торгів та договір купівлі-продажу, за яким відбулося відчуження спірного майна, - колегія приходить до висновку, що нежитлове приміщення АДРЕСА_1 вибуло з власності територіальної громади міста Дніпро (Дніпропетровська) поза волею громади, інтереси якої представляє Дніпровська міська рада, іншим шляхом (шляхом вчинення ліквідатором боржника у справі про банкрутство дій з перевищенням повноважень, про що є відповідна ухвала суду у справі про банкрутство), що, в свою чергу, свідчить про наявність підстав для витребування вказаного майна у ОСОБА_1 , як добросовісного набувача в порядку частини першої статті 388 ЦК України.

Аналогічні правові висновки щодо вирішення спірних правовідносин викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 березня 2018 року у справі №904/10673/16 та від 21 березня 2018 року у справі №904/11074/16, у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у справі №199/7377/16-ц від 21 серпня 2019 року.

Щодо пропущеного позивачем строку позовної давності звернення до суду, колегія зазначає наступне.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем до постановлення оскаржуваного рішення місцевим судом подано заяву про застосування позовної давності ( а.с.26-27 у т. 2).

Колегія дійшла висновку, що про порушення права комунальної власності територіальної громади міста на спірне нерухоме майно Дніпропетровська (Дніпровська) міська рада повинна була дізнатись у грудні 2012 року у зв"язку з продажем на торгах, що були проведені на Товарній біржі «Регіональна універсальна біржа», нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , оформленого протокол № 45 від 27 грудня 2012 року, переможцем яких було визначено ТОВ «Регіонінвестгрупп».

Згідно відбитку штампу вхідної кореспонденції місцевого суду на а.с. 1 у т. 1, заступник прокурора Дніпропетровської області звернувся до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Дніпропетровської міської ради 30 травня 2017 року, тобто з порушенням трирічного строку позовної давності.

Однак, апеляційним судом встановлено, що трирічний строк позовної давності, за позовом, що пред`явлений у даній справі, порушено позивачем з поважних причин, оскільки з 2012 року тривали судові процеси в порядку господарського, кримінального судочинства, які стосуються спірних правовідносин. Крім того, неправомірність дій ліквідатора КВЖРЕП Ленінського району (зокрема щодо спірного нерухомого майна), недійсність договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна встановлені лише ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 року у справі №38/5005/5752/2012 (т. 1 а.с. 38-50).

Суд звертає увагу, що предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява №43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, установивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна.

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, встановлені обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачів критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини справи не встановив, що спричинило ухвалення помилкового рішення, яке підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

За положеннями ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи до уваги розміри судового збору, що діяли на час подачі позову та апеляційної скарги; враховуючи задоволення апеляційної скарги, з ОСОБА_1 на користь прокуратури Дніпропетровської області необхідно стягнути судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору в сумі 4000,00 грн.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави, в особі Дніпровської міської ради, - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави, в особі Дніпровської міської ради, до ОСОБА_1 про витребування майна - задовольнити.

Витребувати від ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради () нежитлове приміщення АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1).

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь прокуратури Дніпропетровської області () судові витрати в розмірі 4000 (чотири тисячі) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді