Постанова

Іменем України

26 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 127/13209/16-ц

провадження № 61-25280св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «ВВВТ»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 06 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Медяного В. М., Матківської М. В., Сопруна В. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ВВВТ» (далі - ТОВ «ВВВТ») про визнання наказів незаконними, скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 працювала на посаді перукаря в ТОВ «ВВВТ» і їй було незаконно оголошено догани та звільнено з роботи за систематичне порушення трудової дисципліни. Наказом директора ТОВ «ВВВТ» № 18 від 07 жовтня 2015 року за публічну відмову ОСОБА_1 виконати розпорядження заступника директора ТОВ «ВВВТ» ОСОБА_2 про припинення роботи та звільнення приміщення перукарні де працювала позивач, ОСОБА_1 оголошено догану. Наказом директора ТОВ «ВВВТ» № 23 від 12 жовтня 2015 року ОСОБА_1 оголошено догану у зв`язку з тим, що в період часу з 02 жовтня 2015 року по 08 жовтня 2015 року працівники перукарні, в тому числі ОСОБА_1 відмовилися виконувати розпорядження заступника директора ОСОБА_2 щодо організації робочого процесу в перукарні. Наказом директора ТОВ «ВВВТ» № 24 від 14 жовтня 2015 року звільнено ОСОБА_1 з роботи на посаді перукаря на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП за систематичне порушення трудової дисципліни.

ОСОБА_1 просила:

визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «ВВВТ» № 18 від 07 жовтня 2015 року в частині оголошення їй догани;

визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «ВВВТ» № 23 від 12 жовтня 2015 року в частині оголошення їй догани;

визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «ВВВТ» № 24 від 14 жовтня 2015 року в частині звільнення її з посади чоловічого перукаря у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин трудових обов`язків;

поновити ОСОБА_1 на посаді чоловічого перукаря з 14 жовтня 2015 року;

стягнути з ТОВ «ВВВТ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 жовтня 2015 року по день ухвалення судом рішення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 січня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач пропустила строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, а та обставина, що з моменту отримання позивачем наказу про звільнення 24 жовтня 2015 року по момент звернення з позовом, 22 червня 2016 року, позивач вже зверталась з таким самим позовом, який був залишений без розгляду у зв`язку з повторною неявкою ОСОБА_1 без поважних причин в судове засідання, не є підставою для переривання строків звернення до суду за вирішенням трудового спору. Крім цього, судом першої інстанції зазначено, що позивача звільнено з дотриманням вимог трудового законодавства, а доказів на спростування фактів, що викладені у матеріалах, на підставі яких були прийняті накази про оголошення доган ОСОБА_1 , позивач не надала.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 06 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 січня 2017 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що спочатку до позивача спочатку було застосовано дисциплінарне стягнення (догана), а через два дні їй було оголошено наказ за невиконання якого їй оголошена догана. Застосування до позивача ОСОБА_1 заходів дисциплінарного стягнення у виді доган є незаконними та безпідставним, а тому вони не можуть слугувати законними підставами для її звільнення з роботи за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП, тобто за систематичне порушення трудової дисципліни. Тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, оскільки висновки суду першої інстанції про відсутність порушеного права ОСОБА_1 та відмови позивачу в позові одночасно як по суті, так і за пропуском строків звернення до суду є помилковим. Апеляційний суд вказав, що належних та допустимих доказів поважності пропуску строку повторного звернення до суду позивачем не надано а тому строк звернення до суду позивачем пропущений без поважних причин та відсутні правові підстави для його поновлення.

Аргументи учасників справи

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення апеляційного суду Вінницької області від 06 квітня 2017 року в частині застосування до вимог ОСОБА_1 позовної давності та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що вперше з позовом про поновлення на роботі позивач звернулася 12 листопада 2015 року, тобто в місячний строк з моменту видачі наказу № 24 від 14 жовтня 2015 року та з моменту отримання його копії 24 жовтня 2015 року. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2016 року позов залишено без розгляду у зв`язку з тим, що позивач і його представник повторно не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2016 року набрала законної сили згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області від 15 червня 2016 року. З моменту набуття законної сили ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2016 року в місячний строк 22 червня 2016 року позивач звернулася з позовом про поновлення на роботі. Тому позивачем не було пропущено строк звернення до суду, оскільки перший позов прийнято до провадження та залишено без розгляду в зв`язку з тим, що позивач і його представник повторно не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Вказує, що відбулося переривання строку звернення, а не його зупинення в результаті подання позову до суду. Зазначала, що до вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як до вимог про стягнення заробітної плати, строки передбачені в статті 233 КЗпП не застосовуються.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала на посаді перукаря згідно наказу № 8 від 31 березня 2015 року, що знаходиться у м. Вінниці , по АДРЕСА_2 .

Відповідно до наказу директора ТОВ «ВВВТ» № 15 від 23 вересня 2015 року скорочено чисельність штатних працівників з 22 листопада 2015 року згідно пункту 1 статті 40 КЗпП, про що було попереджено працівників, в тому числі і ОСОБА_1 , про що свідчить її особистий підпис в наказі.

02 жовтня 2015 року директором ТОВ «ВВВТ» видано наказ № 17 про припинення роботи по побутовому обслуговуванню населення в перукарні «Лагуна» де працювала позивач, у зв`язку з виробничою необхідністю, з метою в подальшому уникнення небезпеки для життя чи здоров`я працівників і споживачів, оскільки приміщення залу перукарні «Лагуна» знаходиться в незадовільному стані, покрівля даху протікає, стіни не висихають і на них утворюються пліснява, вентиляція всередині приміщення не працює, система електропроводки та електровимикачів розеток застаріла та потребує заміни, труби водопостачання, особливо труби каналізації потребують заміни із зміною їх монтажного шляху, меблі, інвентар в перукарні застарілі та потребують заміни.

Згідно доповідної заступника директора ТОВ «ВВВТ» ОСОБА_2 від 08 жовтня 2015 року вона 02 жовтня 2015 року отримала наказ № 17 від директора ТОВ «ВВВТ» про припинення роботи перукарні «Лагуна» і цього ж дня ознайомила працівників перукарні з цим наказом, однак працівники відмовилися ставити свої підписи про ознайомлення, їх було попереджено, що з 03 жовтня 2015 року буде припинено роботу перукарні із збереженням їх середньомісячного заробітку. Однак працівники, в тому числі і ОСОБА_1 , проігнорували розпорядження ОСОБА_2 , більш того, ними присвоювалась більша частина коштів за надані перукарські послуги.

Наказом № 18 від 07 жовтня 2015 року за публічну відмову ОСОБА_1 виконати розпорядження заступника директора ТОВ «ВВВТ» ОСОБА_2 яка мала місце 06 ІНФОРМАЦІЯ_1 року в приміщені перукарні «Лагуна», агітування ОСОБА_1 працівників також не виконувати розпорядження ОСОБА_2 , оголошено догану ОСОБА_1 .

Відповідно до акту від 09 жовтня 2015 року комісії ТОВ «ВВВТ» 09 жовтня 2015 року в приміщенні перукарні «Лагуна» в присутності працівників перукарні: ОСОБА_1 та ін. був зачитаний наказ № 17 від 02 жовтня 2015 року про вимушений простій перукарні «Лагуна» з метою проведення ремонту». На пропозицію поставити свій підпис у наказі про ознайомлення, працівники категорично відмовилися. Крім того працівники перукарні вимогу директора припинити роботу і звільнити приміщення не виконали, продовжували знаходитися в приміщенні та обслуговувати людей.

Наказом № 23 від 12 жовтня 2015 року ОСОБА_1 оголошено догану у зв`язку з тим, що в період часу з 02 жовтня 2015 року по 08 жовтня 2015 року працівники перукарні, в тому числі ОСОБА_1 відмовилися виконувати розпорядження заступника директора ТОВ «ВВВТ» ОСОБА_2 щодо організації робочого процесу в перукарні.

Наказом № 24 від 14 жовтня 2015 року, який був вручений позивачу 24 жовтня 2015 року, ОСОБА_1 звільнено з роботи на посаді перукаря на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП, за систематичне порушення трудової дисципліни.

Апеляційним судом встановлено, що спочатку до позивача спочатку було застосовано дисциплінарне стягнення (догана), а через два дні їй було оголошено наказ за невиконання якого їй оголошена догана.Застосування до позивача ОСОБА_1 заходів дисциплінарного стягнення у виді доган є незаконними, а тому вони не можуть слугувати законними підставами для її звільнення з роботи згідно пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України, тобто за систематичне порушення трудової дисципліни.

Апеляційним судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 у своїх запереченнях проти пропуску нею строку звернення до суду з даним позовом, посилається на ту обставину, що вона 12 листопада 2015 року, тобто в місячний строк з дня видачі наказу № 24 від 14 жовтня 2015 року та з дня вручення їй його копії 24 жовтня 2015 року звернулася до суду з аналогічним позовом. Однак ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2016 року, яка набрала законної сили 15 червня 2016 року згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області від 15 червня 2016 року, її позовну заяву було залишено без розгляду в зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання. Колегією суддів витребувано та досліджено у судовому засіданні матеріали вказаної цивільної справи. Оскільки позивачем пропущений строк звернення до суду без поважних причин, належних та допустимих доказів поважності пропуску строку повторного звернення до суду позивачем не надано, а тому відсутні правові підстави на поновлення строку звернення до суду.

Згідно пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП У трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2018 року у справі № 761/33305/15-ц (провадження № 61-2946св18) зроблено висновок, що «при звільненні за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП потрібно встановити: чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок; чи застосовувалися інші заходи дисциплінарного або громадського стягнення; чи можна вважати його вчинення систематичним невиконання працівником без поважних причин обов`язків».

Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша статті 233 КЗпП).

У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15 зроблено висновок, що «статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду)».

Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 зроблено висновок, що «встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року у справі № 490/9707/14-ц (провадження № 61-256св17) зроблено висновок, що «у статті 234 КЗпП не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами».

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, ЄСПЛ, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року).

За таких обставин, апеляційний суд обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції та відмовив в задоволенні позову.

Колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що на вимогу про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу не поширюються строки звернення до суду за вирішенням трудового спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено висновок, що «середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18) міститься висновок, що «за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права».

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення апеляційного суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права чи з порушенням норм процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков