КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Мараєвої Н.Є., Рубан С.М.

при секретарі - Діденку А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 липня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Публічного акціонерного товариства «Кристалбанк» про визнання частини правочину недійсною,-

В С Т А Н О В И В :

В вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ПАТ«Кристалбанк» про визнання частини правочину недійсною.

В обґрунтування позову вказував, що 31.03.2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»та позивачем було укладено кредитний договір № 010/04-02/2126, за умовами якого позивач отримав споживчий кредит для ремонту належного йому нерухомого майна.

У серпні 2017 року позивачеві стало відомо, що між відповідачами було укладено договір факторингу, за умовами якого право вимоги за кредитним договором перейшло до ПАТ«Кристалбанк».

Позивач вважав, що вказаний договір факторингу підлягає визнанню недійсним в частині передачі права вимоги до нього як до фізичної особи, оскільки положення цього договору суперечать Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати недійсним укладений 24 травня 2017 року між відповідачами договір факторингу (портфельне відступлення прав вимоги) в частині, якою відступлені права вимоги до ОСОБА_2 за укладеним 31 березня 2008 року кредитним договором № 010/04-02/2126.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 липня 2019 рокуу задоволенні позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі.

В судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 31.03.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 010/04-02/2126.

24.05.2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (за договором - Клієнт) та ПАТ «Кристалбанк» (за договором - Фактор) було укладено договір факторингу, за умовами якого Фактор зобов`язався передати (сплатити) Клієнту загальну суму фінансування, а Клієнт відступає (передає) Факторові права вимоги, вказані в реєстрі кредитних операцій до відступлення.

Згідно із витягом з Реєстру відступлення прав вимоги від 25.04.2017 року, передано право вимоги за кредитним договором № 010/04-02/2126 від 31.03.2008 року.

Частиною 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди.

За правилами п.2 ч.ч.1,2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач ОСОБА_2 вказував на те, що оспорюваний ним договір факторингу підлягає визнанню недійсним, оскільки укладений із порушенням норм цивільного та міжнародного права.

Разом з тим, норми діючого цивільного законодавства не містять прямої заборони щодо укладення договорів факторингу із правом вимоги за кредитними договорами до фізичних осіб.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на порушення відповідачами пункту 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» від 3 квітня 2009 року № 231, яким було віднесено до фінансової послуги факторингу сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб`єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Між тим, станом на момент укладення спірного договору факторингу, вказаний пункт розпорядження було виключено розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06.02.2014 р. N352, а в подальшому саме Розпорядження втратило чинність згідно з розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 13 серпня 2015 року N 1926.

Доводи позивача про те, що при укладенні договору факторингу було порушено підпункти а, п.2 ст.1 Конвенції УНІДРУА, не заслуговують на увагу.

Згідно підпункту а, п.2 ст.1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, "договір факторингу" означає договір, укладений між однією стороною (постачальником) та іншою стороною (фактором), відповідно до якого : постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання.

Норми Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки відповідно до вимог ст.2 Конвенції, ця Конвенція застосовується щоразу, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав і (a) такі держави і держава, де фактор здійснює господарську

діяльність, є Договірними державами; або як договір купівлі-продажу товарів, так і договір факторингу регулюються законодавством Договірної держави.

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «КристалБанк», які є сторонами договору факторингу, є юридичними особами України, зареєстровані, як банківські установи на території України, здійснюють свою діяльність на території України, договір факторингу (портфельне відступлення прав вимоги) від 24 травня 2017 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Кристал Банк» на території України регламентується діючим на території України законодавством.

Поняття факторингу закріплені в главі 73 ЦК України.

Так, ч.1 ст.1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За правилом ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

При цьому, глава 73 ЦК України не містить жодних обмежень щодо особи боржника, у тому числі боржника фізичної особи, право вимоги до якого відступається за договором факторингу.

АТ «Кристалбанк» включений Національним Банком України до реєстрів банків та здійснює свою діяльність на підставі Закону України «Про банки та Банківську діяльність в Україні» й у своїй діяльності керується цим Законом та нормативно-розпорядчими актами, виданими НБУ.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем, ні суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано належних та достовірних доказів того, що спірний договір стосувався передачі прав вимоги за договором купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для його особистого, сімейного або домашнього використання.

Спірний договір факторингу, укладений між відповідачами в частині відступлення права вимоги до ОСОБА_2 , не порушує права та законні інтереси позивача, оскільки він не є стороною цього договору, та не надав суду належних та переконливих доказів про порушення його прав, як споживача фінансових послуг ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Переуступка права вимоги не звільняє позивача від обов`язку погасити заборгованість за кредитним договором, а лише змінює особу кредитора, на користь якого позивач повинен здійснити платіж.

Суд повно та всебічно з`ясував обставини справ, дав належну правову оцінку зібраним по справі доказам та прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання частини спірного правочину недійсним, обґрунтовано відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Рішення суду відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права й не може бути скасоване з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги повторюють доводи позовної заяви й були предметом розгляду судом першої інстанції, суд надав їм належну правову оцінку, правомірно визнав їх необґрунтованими, й вони не можуть бути підставою для скасування законного рішення суду.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: