Дата документу 02.01.2019 Справа № 554/5398/18
Провадження № 2/554/8/2019
02 січня 2019 року м.Полтава
Октябрський районний суд м.Полтави у складі:
головуючого судді Андрієнко Г.В.,
за участю секретаря судового засідання Карабаш О.В.,
представника позивача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
У липні 2018 року позивач звернулась до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є власниками на праві спільної часткової власності житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. У вказаному будинку також зареєстрована відповідач ОСОБА_3, яка не проживає за цією адресою з 2000 року.
Оскільки відповідач в будинку не проживає, то у позивача виникають проблеми зі сплатою надмірної вартості комунальних послуг, які нараховуються і на відповідачів, але останні не сплачують за комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню житлового приміщення, що порушує права позивача. Крім того, позивач є пенсіонером та не має інших доходів. Зазначені обставини викликали у позивача необхідність звернення до суду із відповідною позовною заявою.
Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 16.07.2018 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду (а.с.13).
Під час розгляду справи позивачем 17.10.2018 року подано заяву про уточнення позовних вимог, у якій, посилаючись на положення ч.2 ст.405 ЦК України та ч.4 ст.156 Житлового кодексу УРСР, вказує, що відповідач, яка не є членом сім'ї власника, без поважних причин понад рік не проживає за адресою: АДРЕСА_1, тобто з 2000 року, ніяких заходів по збереженню житла за собою не вживала і не вживає, заходів по вселенню в будинок не вживає, а тому порушуються права позивача як співвласника нерухомого майна. На підставі викладеного, позивач просить визнати відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку за вищевказаною адресою.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 21.11.2018 року у зв'язку із закінченням повноважень судді Шевської О.І. справу передано для подальшого розгляду судді Андрієнко Г.В.
Ухвалою суду від 22.11.2018 року вказану справу прийнято до провадження та призначено до розгляду (а.с.46).
У судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали з урахуванням уточнених позовних вимог, просили позов задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за відсутності, відкладення розгляду справи, а також відзиви на позовну заяву до суду не надходили.
Третя особа у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі.
Судом ухвалено цивільну справу розглядати за даної явки учасників справи в заочному порядку за правилами спрощеного позовного провадження.
Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 за № 457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, першого Протоколу та Протоколів №72, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплене принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 321 ЦК України).
Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст.405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст.72 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України).
Житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Відповідно до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інші приміщення, які призначені та придатні для постійного проживання в них.
Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об'єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності.
Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.
Згідно з ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно, вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника, й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.
Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно постанови Верховного Суду України від 16.01.2012 року у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод.
Судом встановлено, що згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 листопада 1989 року, виданого Першою полтавською державною нотаріальною конторою за №І-5229, спадкоємцями житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1, зазначені ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (а.с.7).
Згідно копії договору дарування від 14.04.1993 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_4 1/2 частину будинку з частиною надвірних будівель, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.8-9).
Позивач ОСОБА_1 зареєстрована у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 з 28.02.2003 року, що підтверджується паспортними даними вказаної особи (а.с.10).
Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно з ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Як свідчать матеріали справи, відповідач фактично не проживає у вказаній квартирі протягом 8 років; ніяких заходів по збереженню житла за собою відповідач не вживає; заходів по вселенню у квартиру не приймає.
Допитана в судовому засідання як свідок ОСОБА_6, яка є сусідкою позивача, пояснила, що відповідач ОСОБА_3 з 2000 року фактично не проживає у вказаному будинку. Крім того, як вбачається з письмових пояснень свідка ОСОБА_6, за останній час вона жодного разу не бачила відповідача за місцем реєстрації, її особистих речей у помешканні немає (а.с.29).
За наведених обставин, беручи до уваги, що відповідач ОСОБА_3 не проживає у житловому приміщенні будинку понад строки, встановлені законодавством, а тому суд вважає необхідним визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Таким чином, суд дійшов до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.
Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 77-81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщеннямзадовольнити.
Визнати ОСОБА_3такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстрованаза адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків не встановлено) на користь ОСОБА_1,проживаючої за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, судовий збір в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 копійок).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості про учасників справи:

позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_2, виданий Октябрським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області 16.10.1997 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

відповідач - ОСОБА_3, дата народження невідома, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків не встановлено.

третя особа - ОСОБА_4, дата народження невідома, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, паспорт серії НОМЕР_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків не встановлено.

Повне судове рішення складено 04.01.2019 року.

Суддя Г.В. Андрієнко