КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 листопада 2019 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Суханової Є.М.,

секретар судового засідання: Малашевський О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, у складі судді Ковальчук Л.М., від 30 травня 2019 року (повне рішення складено 26 липня 2019 року) в справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для подальшої її приватизації, визнання права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року позивач звернувся до суду з наведеним позовом. З врахуванням уточнень позовних вимог просив зобов`язати виконавчий комітет Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області на підставі рішення № 4 від 21 лютого 1977 року надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 30 кв.м. з розташованим на цій земельній дій земельній ділянці, гаражним боксом біля, 16-ти квартирного будинку АДРЕСА_1 , для її подальшої приватизації згідно чинного законодавства. На підставі вказаного рішення виконкому визнати за ним, як спадкоємцем рухомого і нерухомого майна батьків, право власності на спірну земельну ділянку з розташованим на ній гаражним боксом.

Вимоги обґрунтовував тим, що 24 квітня 2017 року звернувся із заявою до виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області з проханням узаконити володіння земельною ділянкою шляхом її приватизації, для чого надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки з розташованим на ній гаражним боксом.

Однак, його заява не була розглянута по суті і виконавчий комітет виніс помилкове рішення № 85 від 04 травня 2017 року, бо питання, на його переконання, підготовлено було викривлено і не фахово.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 травня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилався на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.

Відповідач своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу не скористався і заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив,про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, попри це в судове засідання не з`явилися, що відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона до задоволення не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлене і матеріалами справи підтверджене таке.

Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_2 .

Згідно з випискою з протоколу засідання виконкому Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області № 4 від 21 лютого 1977 року, виконком сільської ради народних депутатів трудящих не заперечує щодо будівництва індивідуальних гаражів на виділеній дирекцією Києво-Святошинського відгодівельного пункту земельній ділянці, що розташована біля 16-ти квартирного будинку по 30 кв.м. працівникам відгодівельного пункту, в тому числі ОСОБА_2

Рішенням № 85 Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 9 сесії УІІ скликання 2-го пленарного засідання від 04 травня 2017 року погоджено рішення постійної комісії Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради з питань використання земельних та водних ресурсів та відмовлено ОСОБА_1 в наданні земельної ділянки для будівництва індивідуальних гаражів на території Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради. Петропавлівсько-Борщагівська сільська рада при винесенні вказаного рішення врахувала, що на території Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради обмежена кількість земельних ділянок для надання громадянам, згідно протоколу зазначена депутатська комісія рекомендувала відмовити ОСОБА_1 в наданні земельної ділянки у зв`язку з тим, що в додатках до звернення відсутні в повному обсязі матеріали, передбачені ч. 6, ч. 7 ст. 118 ЗК України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ, тому комісія не мала можливості визначити відповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генерального плану села та іншої містобудівної документації, схеми землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальної одиниці.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено, якими саме діями виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, а не Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, порушені його права при зверненні з даними позовними вимогами до суду.

Розглядаючи спір, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого позивачем доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, в тому числі й тих, на які посилається апелянт, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, та дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Відповідно до вимог ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі положеннями ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Положеннями статті 123 ЗК України визначено, що передача земельних ділянок відбувається шляхом прийняття рішення на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Згідно з частиною шостою статті 186 ЗК України проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

З наведених норм можна зробити висновок, що набуття особами права власності або користування на земельну ділянку відбувається поетапно - починаючи з отримання дозволу на розробку проекту землеустрою, який оформлюється відповідним рішенням органу місцевого самоврядування або органу державної влади, погодження та затвердження такого проекту землеустрою та завершується рішенням про передачу земельної ділянки у власність або користування.

Всупереч твердженням апелянта, в порушення вимог ст. ст. 80, 81 ЦПК України, ним не доведено перед судом обставин, на які він посилався в обґрунтування свого позову.

Твердження скаржника в позовній заяві та апеляційній скарзі, про те що його батьки набули права користування на вказану земельну ділянку не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Відповідно до виписки з протоколу засідання виконкому Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області № 4 від 21 лютого 1977 року, на яке посилається апелянт, виконком сільської ради народних депутатів трудящих надав ОСОБА_2 , поряд з іншими громадянами, дозвіл на будівництво індивідуальних гаражів. Однак, з даного протоколу не вбачається виділення виконкомом ОСОБА_2 у користування певної земельної ділянки, яка має індивідуально визначені ознаки.

Отже, матеріали справи не містять доказів того, що право яке просить визнати за ним позивач у порядку спадкування, його батько, як спадкодавець за життя не набув, такого права не набула і мати позивача, що знайшло підтвердження в заповітах та свідоцтвах про право на спадщину за законом (а.с. 51- 54).

Тому, вимоги позову ОСОБА_1 щодо визнання за ним права власності на спірне нерухоме майно в порядку спадкування після смерті батьків, на зважаючи на посилання апелянта, на думку колегії суддів, являються безпідставними.

При, цьому колегія суддів враховує висновки щодо застосування наведених норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 371/676/16-ц (провадження № 61-18668св18).

Крім того, правильним, незважаючи на доводи апеляційної скарги, являється і висновок районного суду, про те, що виконавчій комітет Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області не можна визнати належним відповідачем по справі.

Як це встановлено районним судом, земельна ділянка, щодо якої ставиться питання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, знаходиться в межах АДРЕСА_1 , та відповідно до положень ч. 2 ст. 83 ЗК України перебуває у комунальній власності.

Розпорядження ж землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, відповідно до п. а) б) ч. 1 ст. 12 ЗК України, належить до повноважень у галузі земельних відносин сільських, селищних, міських рад.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду теж не спростовують і не свідчать про порушення судом норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства.

Під час прийняття постанови колегія суддів, крім того, враховує вимоги Європейського суду з прав людини, який вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 268, 375, 367, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 25 листопада 2019 року.

Судді: С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко,

Є.М. Суханова