КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 759/1381/19

провадження № 22-ц/824/13738/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Голуб С.А., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Київ від 19 серпня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів шляхом зміни способу їх присудження, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів шляхом зміни способу їх присудження.

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначав, що з 2002 року по 2009 рік перебував з відповідачкою у шлюбі, від якого вони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згодом шлюб було розірвано.

Рішенням Святошинського районного суду міста Київ від 15 травня 2008 року було стягнуто з ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, які він сплачує починаючи з 15 квітня 2008 року.

Зазначає, що 16 січня 2016 року у нього змінився сімейний стан. Позивач одружився з ОСОБА_4 , від вказаного шлюбу вони мають двох доньок ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Указує, що оскільки на його утриманні знаходиться дружина, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною та не працює, двоє доньок та батьки похилого віку, у нього виникла необхідність у зменшенні розміру аліментів, присуджених на утримання доньки ОСОБА_3 з 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку та визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн з дати набрання рішенням законної сили.

Крім того на думку позивача, ОСОБА_7 витрачає присуджені на утримання дочки ОСОБА_3 аліменти не за цільовим призначенням.

Просив виконавчий лист, виданий на примусове виконання рішення Святошинського районного суду міста Київ від 15 травня 2008 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів відкликати.

Рішенням Святошинського районного суду міста Київ від 19 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_9 про зміну розміру аліментів шляхом зміни способу їх присудження, - задоволено частково.

Зменшено розмір аліментів, встановлених за рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 травня 2008 року, згідно якого, присуджено стягнення аліментів з ОСОБА_1 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, які він сплачує 15 квітня 2008 року на утримання доньки від першого шлюбу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі зміною способу їх виплати у розмірі 10660 ( десять тисяч шістсот шістдесят) грн.00 коп., із щорічною індексацією відповідно до закону, починаючи з дня набрання рішенням законної сили.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судового збору.

Не погоджуючись із указаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення в частині визначення розміру аліментів у сумі 10 660 грн скасувати та ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі 2500 грн щомісяця і продовжувати до повноліття дитини та задовольнити заявлену ним вимогу про відкликання виконавчого листа.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неправильно з`ясував розмір отриманого доходу позивача у сумі 80 000 грн та помилково встановив, що цей дохід має регулярний характер, оскільки у період з травня 2018 року по лютий 2019 року дохід позивача, з якого утримуються аліменти мав найнижчу планку 29 594,12 грн у липні 2018 року та не перевищував розміру 62 517 грн у січні 2019 року, а обставини щодо отримання ОСОБА_1 заробітної плати у розмірі 80 000 грн не було підтверджено жодним належним та допустимим доказом.

Зазначає, що судом першої інстанції не було досліджено докази перебування на утриманні позивача непрацездатних батьків та непрацездатної дружини, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною та не надано вказаному факту правової оцінки, що мало значення для вирішення справи.

Указує, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження цільового використання аліментів, а отже, не можна вважати, що аліменти використовуються за цільовим призначенням.

10 жовтня 2019 року до Київського апеляційного суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив у задоволені апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Указує, що не погоджується із апеляційною скаргою, оскільки законом гарантовано особі, на утриманні якої перебуває дитина, мінімальний розмір аліментів, який складає на одну дитину 1/4 частину усіх видів доходів платника аліментів.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи викладені в апеляційній скарзі, просили оскаржуване рішення в частині визначення розміру аліментів у сумі 10660 грн скасувати та ухвалити нове судове рішення у відповідній частині, яким визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі 2500 грн щомісяця і продовжувати до повноліття дитини.

Представник відповідача та відповідач у судовому засіданні не заперечували проти вирішення спору щодо заміни способу стягнення розміру аліментів та просили оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем було частково доведено позовні вимог стосовно зменшення розміру аліментів внаслідок зміни сімейного стану, оскільки від другого шлюбу має ще двох дітей, які також потребують піклування та утримання за його рахунок, однак не довів належними та допустимими доказами, що його батьки та друга дружина перебувають на утриманні позивача.

Відмовляючи у вимогах щодо зменшення розміру аліментів внаслідок нецільового використання коштів, суд визнав відповідні обставини недоведеними належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено, що з 04 серпня 2002 року по 07 липня 2009 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Святошинського районного суду міста Київ від 22 квітня 2009 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 07 липня 2009 року.

Від зазначеного шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Київ від 15 травня 2008 року було стягнуто з ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, які він сплачує починаючи з 15 квітня 2008 року.

Відповідно до довідки ВП №24199019 від 21 грудня 2018 року виданої Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві Святошинським районним відділом державної виконавчої служби, у ОСОБА_1 станом на 21 грудня 2018 року заборгованість по сплаті аліментів відсутня.

16 січня 2016 року позивач одружився з ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії НОМЕР_2 актовий запис №49.

Від указаного шлюбу позивач та ОСОБА_10 мають двох дочок ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які знаходяться на утриманні позивача.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із статтею 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здатностей та фінансових можливостей.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами частин першої та другої статті 155 СК Україниздійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини

Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Положення частини 1 статті 192 СК України передбачають, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення стану здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Статтею 182 СК Українипередбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Колегія суддів також приймає до уваги положення статті 8 Закону України "Про охорону дитинства", відповідно до якої кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Ухвалюючи рішення про зменшення розміру аліментів суд першої інстанції виходив із того, що позивачем частково доведені позовні вимоги щодо наявності підстав для зменшення розміру аліментів внаслідок зміни сімейного стану, а саме з урахуванням народження ще двох дітей у другому шлюбі.

Відповідно до частини 5 статті 183 Сімейного кодексу України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Колегія суддів погоджується із наведеним у рішенні суду першої інстанції розрахунком, оскільки для визначення розміру аліментів суд правильно визначив його розмір з урахуванням встановлених обставин про наявність у платника аліментів трьох дітей, який відповідає третій частині від половини заробітку платника аліментів після виплати податків, або 1/6 частині отримуваного платником аліментів заробітку (доходу).

У доводах апеляційної скарги позивач указує на те, що судом першої інстанції безпідставно при розрахунку розміру аліментів обрано суму 80 тисяч грн, яка нічим не підтверджена, та не враховано, що його дохід є нерегулярним та мінливим, оскільки залежить від сплаченої йому премії.

З такими доводами апеляційної скарги погодитись не можна, оскільки у матеріалах справи наявні довідки, додані позивачем до позовної заяви, про відсутність заборгованості по сплаті аліментів, із яких вбачається, що аліменти у повному обсязі та регулярно утримуються із заробітної плати, одержуваної у ДП "Антонова".

Звертаючись до Органу опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації адвокат Нетребко О.С., який діяв в інтересах ОСОБА_1 , у заяві указав розмір аліментів, який був сплачений платником за період із травня місяця по жовтень місяць 2018 року, який склав 61311,09 грн а відтак середній розмір склав 10218,51 грн на місяць.

Також адвокатом Нетребко О.С. до матеріалів справи були надані пояснення одержувача аліментів ОСОБА_12 про спрямування витрат аліментів, отриманих на ОСОБА_13 . У цих поясненнях ОСОБА_12 надавала пояснення щодо спрямування витрат аліментів отриманих у грудні 2018 року у сумі 14896,10 грн, у січні 2019 року у сумі 15629,25 грн, у лютому 2019 року у сумі 11207,65 грн, у березні 2019 року у сумі 16451,30 грн.

Відповідні суми відповідають 1/4 частці від заробітку після виплати податків, обов`язкових платежів.

Указані докази були надані самим платником аліментів та долучені судом першої інстанції до матеріалів справи. Інших доказів, щодо наявності іншого меншого розміру доходу, позивач ні суду першої інстанції ні до апеляційної скарги не надав.

Таким чином, розрахунок суду першої інстанції про визначення розмірі сплати аліментів у твердій грошовій сумі, що відповідає 1/6 частині заробітку (доходу) позивача останнім не спростований.

Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Таким чином підстави для зміни способу стягнення аліментів з частки від заробітку на тверду грошову суму на вимогу ОСОБА_1 , який є не одержувачем, а платником аліментів, відсутні.

Однак, відповідач, яка є одержувачем аліментів не заперечувала проти зміни способу їх стягнення та просила рішення суду першої інстанції в частині стягнення з позивача аліментів у твердій грошовій сумі залишити без змін. У зв`язку з цим відсутні підстави вважати, що змінивши спосіб стягнення аліментів за позовом платника аліментів, судом були порушені права отримувача аліментів, відтак у суду апеляційної інстанції підстави для зміни рішення суду першої інстанції у відповідній частині відсутні.

Доводи апеляційної скарги щодо не врахування при визначенні розміру аліментів наявності підстав для зменшення розміру аліментів, а саме перебування на утриманні позивача непрацездатних батьків та непрацездатної дружини, також не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції про недоведеність цих підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" непрацездатні громадяни це особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Надана суду позивачем копія трудової книжки дружини не свідчить про те, що його дружина є непрацездатною, оскільки містить лише інформацію про її звільнення за власним бажанням з посади директора, що не є доказом непрацездатності дружини позивача.

На думку позивача сам факт наявності у нього непрацездатних батьків та дружини є підставою для обов`язкового урахування при визначенні розміру аліментів відповідно до пункту 3 частини 1 статті 182 СК України.

Однак такі доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі з огляду на наступне.

Відповідно до статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

Згадувана стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

При цьому відповідно до частини першої статті 10 СК України, якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

За положеннями частин 2-4 статті 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи.

Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, застосовуючи положення наведеного правила до правовідносин, які врегульовані статтею 202 СК України, потрібно враховувати, що право на утримання повнолітньою дочкою, сином виникає у непрацездатних батьків за умови, коли їхня заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи є меншими за розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідний висновок зазначено у Постанові Верховного Суду у справі №494/1682/15-ц від 19 вересня 2018 року.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням наведеного судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачем не доведені обставини про те, що його батьки та дружина перебувають на його утриманні.

Позивач звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів у порядку статті 186 Сімейного кодексу України також виходив із обставин нецільового використання відповідачем аліментів.

Відмовляючи у задоволенні позову з цих підстав суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність зазначених позивачем обставин.

У апеляційній скарзі позивач з таким висновком не погоджується та вважає, що судом першої інстанції безпідставно відхилені його доводи про те, що згідно із наданим відповідачем звітом відповідач витрачає аліменти не на забезпечення інтересів дитини, а на додаткові витрати у розумінні статті 185 СК України.

Однак такі доводи колегія суддів не може вважати обґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Саме такий правовий висновок зазначений у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі №749/16/17.

Відповідач з позовом до суду про стягнення додаткових витрат у порядку статті 185 СК України не зверталась.

А позивач не є особою, яка має доводити наявність обставин, які на його думку є додатковими витратами на дитину у спорі, який з цих підстав не заявлений.

Законом не передбачено норми, на підставі якої платник аліментів може вимагати зменшення розміру сплачуваних аліментів на суму витрат, які на його думку є витратами у розумінні статті 185 СК України. Крім того, такі витрати носять не постійний а разовий, або на певний період прогнозований характер, тому не можуть впливати на зменшення розміру аліментів, які є періодичними (постійними) платежами протягом усього часу до досягнення дитиною повноліття.

Не можна також визнати обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що у разі ненадання відповідачкою належних та допустимих доказів на підтвердження цільового використання аліментів, то такі аліменти використовуються одержувачем аліментів не за цільовим призначенням, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі.

У відповідності до частини 1 статті 186 Сімейного кодексу України у редакції закону, яка діє на час звернення позивача з позовом та апеляційного провадження у цій справі, а саме з 28 серпня 2018 року, контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей.

На виконання вимог закону Наказом Міністерства соціальної політики України був затверджений відповідний порядок від 15 листопада 2018 року № 1713 "Про затвердження Порядку здійснення органами опіки та піклування контролю за цільовим витрачанням аліментів на дитину" (далі Порядок).

Цей Порядок визначає процедуру здійснення контролю за цільовим витрачанням коштів на утримання дитини (аліментів) одним із батьків або іншим законним представником дитини, разом з яким вона проживає (далі - одержувач аліментів).

Згідно із пунктом 2 Порядку безпосередній контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюють органи опіки та піклування шляхом проведення інспекційних відвідувань одержувача аліментів.

Також, безпосереднє проведення інспекційного відвідування покладається на службу у справах дітей відповідної районної, районної у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі її утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за місцем проживання одержувача аліментів із залученням (за потреби) інших посадових осіб суб`єктів соціальної роботи із сім`ями, дітьми та молоддю (психолог, соціальний педагог, фахівець із соціальної роботи). Кількість посадових осіб, що проводять інспекційне відвідування, не може бути меншою ніж дві особи (пункт 3 Порядку).

Підставою для проведення інспекційного відвідування одержувача аліментів є заява платника аліментів, подана до районної, районної у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі її утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за місцем проживання одержувача аліментів або до відповідної служби у справах дітей (пункт 4 Порядку).

У ході проведення інспекційного відвідування здійснюється обстеження умов проживання дитини з метою визначення рівня задоволення її індивідуальних потреб. При цьому береться до уваги розмір аліментів, що сплачуються на дитину (пункт 8 Порядку).

Під час проведення інспекційного відвідування звертається увага на зовнішній вигляд дитини, її загальний стан та самопочуття, інші ознаки, що можуть свідчити про неналежний рівень задоволення її індивідуальних потреб з урахуванням віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку (хворобливий вигляд, невідповідність ваги та зросту віку дитини, занедбаність, відсутність продуктів харчування тощо) (пункт 11 Порядку).

Таким чином, проведення інспекційного відвідування, у ході якого здійснюється обстеження умов проживання дитини з метою визначення рівня задоволення її індивідуальних потреб, зовнішній вигляд дитини, її загальний стан та самопочуття, інші ознаки, що можуть свідчити про неналежний рівень задоволення її індивідуальних потреб з урахуванням віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, віднесено безпосередньо до компетенції контролюючого органу, а не до суду.

Також пунктом 14 Порядку передбачено, що чеки, квитанції, довідки та інші документи для підтвердження цільового використання коштів одержувач аліментів може надати виключно за власним бажанням та за умови їх наявності. Також виключно за власним бажанням одержувач аліментів може надати письмове пояснення щодо цільового використання аліментів, яке долучається до висновку за результатами проведення інспекційного відвідування.

Таким чином, законодавством не встановлено обов`язку одержувача аліментів доводити відсутність події нецільового використання коштів, що узгоджується із положеннями частини 4 статті 81 ЦПК України.

Як вбачається із матеріалів справи та з`ясовано у судовому засіданні позивач звертався із заявою до Органу опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації щодо здійснення перевірки цільового використання коштів одержувачем аліментів, однак суду не надано висновку, яким би було встановлено нецільове використання аліментів.

Колегія суддів також погоджується із висновком судом першої інстанції про те, що витрати одержувача аліментів на масажне крісло для дитини, сплата комунальних послуг за квартиру, де проживає дитина позивача, витрати на оздоровлення ОСОБА_3 у Бальнеологічній лікарні курорту Моршин у період з 16 липня 2018 року по 30 липня 2018 року, а також у період літніх канікул у дитячому центрі «Молода Гвардія» м. Одеса, відвідування платних уроків англійської мови та занять з танців, витратити на проведення дня народження дитини у розмірі 3200, 00 грн, не можна визнати такими, що свідчать про нецільове використання аліментів, оскільки позивачем не доведено, що ці витрати спрямовані у супереч забезпечення належного рівня задоволення індивідуальних потреб з урахуванням віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку їх спільної доньки.

Оскільки визначальним при вирішенні спору про зменшення розміру аліментів у порядку частини 2 статті 186 Сімейного кодексу України повинно бути встановлення обставин про нецільове використання аліментів, а саме унаслідок якого не забезпечуються інтереси дитини, і таких обставин встановлено не було, висновок суду про відмову у позові з наведених підстав є законним і справедливим.

Не можуть бути також обґрунтованими доводи позивача про наявність підстав для відкликання виконавчого листа, виданого на примусове виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 травня 2008 року у цивільній справі №2-2045, оскільки позивачем відповідні підстави не вказані.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Київ від 19 серпня 2019 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді С.А. Голуб

С.О. Журба