П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2019 року м. Київ

Справа № 760/11896/16-ц

Провадження: № 22-ц/824/14548/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар Гулієв М.Д.о,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 липня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Букіної О.М., присяжних: Мельника О.І. та Коваленко С.Ю.,

у справі за заявою ОСОБА_1 , зацікавлені особи: відділ органу опіки та піклування Солом`янської районної державної адміністрації у місті Києві, ОСОБА_2 , про обмеження цивільної дієздатності та встановлення піклування,

в с т а н о в и в :

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є матір`ю ОСОБА_2 , який є інвалідом 2 групи та багато років страждає на тяжке невиліковне психічне захворювання - шизофренію параноїдної форми. З 1994 року і по теперішній час ОСОБА_2 перебуває на обліку у лікаря-психіатра в Київському міському психоневрологічному диспансері № 5, однак не лікується. Оскільки ОСОБА_2 постійно проявляє агресію та його хронічний психічний розлад впливає на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, вважала, що його цивільна дієздатність повинна бути обмежена та встановлено над ним піклування за її участі як піклувальника.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 23 липня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення заяви.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що згідно висновку експерта ОСОБА_2 у 1990, 1994, 2000 роках знаходився на лікуванні у психіатричних закладах з діагнозом шизофренія, яка відноситься до тяжких психічних розладів, що означає, що періоди ремісії переходять в рецидив захворювання, і у такому стані хворий є небезпечним як для оточуючих, так і для самого себе. Поза увагою суду залишилось і те, що шизофренія є невиліковним захворюванням та потребує постійного лікування, а ОСОБА_2 не визнає себе хворим, при цьому, погрожує їй, знущається над нею та поводить себе неадекватно в періоди загострення наявної у нього хвороби. Дані обставини підтверджуються матеріалами справи, зокрема, зверненнями її та сусідів до правоохоронних органів.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що згідно висновку експертизи його хвороба знаходиться у стані ремісії, він є дієздатною, працездатною особою, яка усвідомлює значення своїх дій. Твердження ОСОБА_3 , що викладені в апеляційній скарзі, не відповідають висновку експерта. Окрім того, його дієздатність та працездатність встановлена судовим рішенням у справі № 760/13751/17. Зазначає, що він 5 років проживає окремо від матері, сплачує на її користь аліменти та веде активний спосіб життя. Даний спір ОСОБА_1 ініціювала на тлі конфлікту, який виник між ними через поділ квартири, що також було і підставою для її звернення до правоохоронних органів

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Белашов Г.П. підтримали апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення заяви.

Адвокат Яровенко А.М. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник органу опіки та піклування Солом`янської РДА у місті Києві в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи дана державна установа повідомлена належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності представника зацікавленої особи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

В силу частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи своє звернення із заявою про обмеження цивільної дієздатності та встановлення піклування, ОСОБА_1 посилалась на те, що ОСОБА_2 має психічне захворювання та проявляє агресію до близьких родичів, у зв`язку з чим вона неодноразово зверталася до органів поліції про вчинення ним злочину. Заявниця також зазначала, що вказана поведінка її сина, в тому числі, негативне відношення до неї як матері, спірні питання, які виникли між ними, щодо порядку користування спільним житлом, змусили її звернутися до суду з даною заявою.

Як установлено судом, ОСОБА_2 є сином ОСОБА_1 (а.с. 5).

Згідно довідки Київського міського психоневрологічного диспансеру № 5 від 16.06.2015, ОСОБА_2 перебуває на обліку у лікаря - психіатра з 1994 року (а.с.8).

Згідно довідки № 18/170 від 01.08.2016, виданої Національним транспортним університетом, ОСОБА_2 працює в Національному транспортному університеті на посаді доцента кафедри автомобілів з 08.09.2015 року (т. 1 а.с.40).

Відповідно до характеристики, виданої Національним транспортним університетом, ОСОБА_2 є висококваліфікованим науковим працівником: кандидатом технічних наук, автором монографії та понад 60 наукових праць, в т.ч. понад 20 патентів України. ОСОБА_2 постійно приймає активну участь у науково-дослідних роботах, є доцентом, висококваліфікованим викладачем вищої школи з 12-літнім стажем, активним вихователем студентської молоді. Багато уваги приділяє науковій роботі, керує науковою роботою студентів. Неодноразово приймав активну участь у проведенні міжнародних наукових конференцій, в т.ч. у Польщі та Естонії . ОСОБА_2 є заступником голови Ради НТУ по науково-дослідній роботі студентами з 2009 року, на цій посаді він зарекомендував себе яквідповідальний та професійний працівник, що вміє організувати роботу колективу (т. 1 а.с. 33).

07.02.2017 ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва було призначено судово-психіатричну експертизу.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 360 від 08.06.2017 підекспертний ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1, потребує проведення відносно нього стаціонарної судово-психіатричної експертизи (т. 1 а.с.150-153).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 20.11.2017 року у справі призначено стаціонарну судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 55 на теперішній час ОСОБА_2 виявляє ознаки шизофренії параноїдної у стані ремісії (Р20.05 МКХ-10) та за своїм психічним станом здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 2 т. 2 а.с.140-145).

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із її необгрунтованості, оскільки обставини про те, що ОСОБА_2 не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не знайшли свого підтвердження при розгляді справи судом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 30 ЦК України визначено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до статі 36 ЦК України суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона унаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Єдиною підставою для визнання фізичної особи недієздатною є наявність у неї хронічного, стійкого психічного розладу, внаслідок якого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Поняття психічного розладу згідно Закону України «Про психіатричну допомогу» - це розлади психічної діяльності, визнані такими згідно з чинною в Україні Міжнародною статистичною класифікацією хвороб, травм і причин смерті.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 12 Закону України «Про психіатричну допомогу», амбулаторна психіатрична допомога може надаватися без усвідомленої згоди особи або без згоди її законного представника у разі встановлення у неї тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги. Амбулаторна психіатрична допомога особі без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника надається лікарем-психіатром в примусовому порядку за рішенням суду. Питання про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку вирішується судом за місцем проживання особи. Заява про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку направляється до суду лікарем-психіатром. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави для надання особі амбулаторної психіатричної допомоги без її усвідомленої згоди та без згоди її законного представника, передбачені частиною другою цієї статті, додається висновок лікаря-психіатра, який містить обґрунтування про необхідність надання особі такої допомоги.

Даними про психічну хворобу можуть бути довідки про стан здоров`я, виписка з історії хвороби, інші документи, видані лікувально-профілактичними закладами.

Частиною 3 ст. 296 ЦПК України передбачено, що заява про визнання фізичної особи недієздатною може бути подана членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, психіатричним закладом.

Згідно з ч. 1 ст. 297 ЦПК України у заяві про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи повинні бути викладені обставини, що свідчать про психічний розлад, істотно впливають на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, чи обставини, що підтверджують дії, внаслідок яких фізична особа, яка зловживає спиртними напоями, наркотичними засобами, токсичними речовинами, азартними іграми тощо, поставила себе чи свою сім`ю, а також інших осіб, яких вона за законом зобов`язана утримувати, у скрутне матеріальне становище.

Суд за наявності достатніх даних про психічний розлад фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. У виняткових випадках, коли особа, щодо якої відкрито провадження у справі про обмеження її цивільної дієздатності чи визнання її недієздатною, явно ухиляється від проходження експертизи, суд у судовому засіданні за участю лікаря-психіатра може постановити ухвалу про примусове направлення фізичної особи на судово-психіатричну експертизу (ст. 298 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення(ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначала про погіршення психічного стану сина, його агресивну поведінку, яка проявляється в погрозах та знущанні над нею.

Перевіряючи такі доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Між заявником та її сином ОСОБА_2 наявні неприязні та конфліктні стосунки, які виникли з приводу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , і така обставина підтверджується численними зверненнями ОСОБА_1 до правоохоронних органів, судовими рішеннями, та підтверджена в суді апеляційної інстанції.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 близько п`яти років проживає окремо від матері ОСОБА_1 . Вказана обставина нею не заперечується та ставить під сумнів її обізнаність щодо неврівноваженого психічного стану сина та проявів агресії під час періодів загострення хвороби.

Виходячи за наведеного не заслуговують на увагу і посилання ОСОБА_1 на звернення до правоохоронних органів, оскільки вони свідчать лише про наявність конфліктів та суперечок між матір`ю та сином, а не про неадекватність повідки ОСОБА_2 .

Разом з тим слід відмітити, що ОСОБА_2 є висококваліфікованим працівником зі стажем роботи близько 20 років, сплачує на користь матері ОСОБА_1 аліменти та веде активний спосіб життя.

Будь-яких належних та допустимих доказів, які б у своїй сукупності підтверджували наявність у ОСОБА_2 психічного розладу, який істотно впливає на здатність усвідомлювати ним значення своїх дій та (або) керувати ними, ОСОБА_1 суду надано не було.

Неспростованим залишився і висновок судово-психіатричної експертизи № 55 про стабільність психічного стану ОСОБА_2 та здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Посилання ОСОБА_1 про те, що періоди ремісії параноїчної шизофренії переходять в рецидив захворювання, і у такому стані її син є небезпечним для оточуючих, є її судженням та припущенням, оскільки питання встановлення діагнозу психічного розладу відноситься виключно до компетенції лікарів-психіатрів, які в даному випадку свідчать про протилежне.

Підстави, які б ставили під сумнів, висновки експертів відсутні.

Суд першої інстанції правильно врахував те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б засвідчували, що ОСОБА_2 через психічні розлади не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, та поклав в основу рішення висновок судово-психіатричної експертизи № 55, згідно якого ОСОБА_2 за своїм психічним станом здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Наявність конфлікту між матір`ю і сином не може свідчити про психічну неврівноваженість ОСОБА_2 .

Також колегія суддів відмічає наступне.

Відповідно до ст. 55 ЦК України визначено, що опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Частини 1, 2 статті 60 ЦК України визначають, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Суд встановлює піклування над фізичною особою у разі обмеження її цивільної дієздатності і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування.

Оскільки на теперішній час відсутні підстави для визнання ОСОБА_2 обмежено дієздатним, відсутні і підстави для всиновлення над ним опіки.

Отже, на думку колегії суддів, розглядаючи даний спір, суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про недоведеність заявницею фактів, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог, а відтак правильно вважав, що підстави для задоволення заяви про обмеження цивільної дієздатності ОСОБА_2 та встановлення над ним піклуваннявідсутні.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 липня 2019 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 25 листопада 2019 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль