Дата документу 19.11.2019 Справа № 311/682/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 311/682/16 Головуючий у 1 інстанції: Носик М.А.
№ 22-ц/807/3425/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 17 березня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ

В березні 2016 року ПАТ «Ідея Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 17 вересня 2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № Р20.211.71379, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 80 566 грн. зі сплатою 7,9 % річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів.

Відповідач умови кредитного договору належно не виконував і станом на 20 січня 2016 року має заборгованість в сумі 106 589,70 грн., яка складається з: основний борг 56 469,71 грн., прострочений борг 19 754,80 грн., прострочені проценти 28 616,10 грн., строкові проценти 49,36 грн., нарахована комісія 1 699,73 грн.,

На підставі зазначеного просило стягнути із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором № Р20.211.71379 від 17.09.2014 року у розмірі 106 589,70 грн. та судовий збір у сумі 1 598,85 грн.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічною позовною заявою до ПАТ «Ідея Банк» про визнання кредитного договору недійсним, посилаючись на те, що при укладенні 17 вересня 2014 року кредитного договору № Р20.211.71379 працівники банку навмисно ввели його в оману, не надавши йому необхідної, доступної та достовірної інформації про умови кредитування та непогодження неналежним чином усіх істотних умов. При відсутності розрахунку сукупності вартості кредиту є істотною умовою, що погоджена сторонами. Окрім цього, непогодженими залишаються ціна (сукупна вартість кредиту) та інші умови, що вказує на те, що укладений кредитний договір не відповідає вимогам ЦК України (ст. 203 ЦК України).

На підставі зазначеного просив визнати недійсним кредитний договір № Р20.211.71379 укладений між ним та ПАТ «Ідея Банк» від 17.09.2014 року.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 02 вересня об`єднано в одне провадження цивільні справи за позовом ПАТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Ідея Банк» про визнання кредитного договору недійсним.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 17 березня 2017 року позовні вимоги ПАТ «Ідея Банк» задоволено. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором № Р20.211.71379 від 17.09.2014 станом на 20 січня 2016 року у розмірі 106 589,70 грн., з яких: основний борг 56 469,71 грн., прострочений борг 19 754,80 грн., прострочені проценти 28 616,10 грн., строкові проценти 49,36 грн., нарахована комісія 1 699,73 грн., а також стягнуто із відповідача сплачений судовий збір у сумі 1 598,85 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ «Ідея Банк» відмовити, його зустрічні позовні вимоги задовольнити та визнати кредитний договір № Р20.211.71379 від 17.09.2014 недійсним.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не повною мірою відповідає таким вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 вересня 2014 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 80556 грн. гривень, що підтверджується копією кредитного договору № №Р20.211.71379 від 17 вересня 2014 року (а.с.13-15), копією змін до статуту (а.с.8).

Факт отримання відповідачем грошових коштів в сумі 80 556 грн. підтверджується меморіальним-ордером про видачу кредиту і відповідачем ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечувався.

Відповідно до довідки розрахунку заборгованості (а.с.18) станом на 20 січня 2016 року загальна сума заборгованості по кредитному договору відповідачки становить 106589,7 грн. в тому числі: 56469,71 грн. - основний борг; 19754,8 грн. - прострочений борг; 28616,1 грн. - прострочені проценти; 49,36 грн. - строкові проценти; 1699,73 грн. - нарахована плата за обслуговування кредиту.

Задовольняючи позов в частині стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з положень ст.1054 ЦК України, за якими за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтями 526, 527 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Також статтею 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, а також у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Тож суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ПАТ «Ідея Банк» в частині стягнення заборгованості по сплаті кредитних коштів, в тому числі тіла кредиту та процентів за користування кредитними коштами підлягають задоволенню.

Одночасно суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним.

Так, з умов кредитного договору вбачається, що кошти були наданні на поточні потреби, між сторонами укладено договір споживчого кредиту.

Відповідач посилався на те, що умови договору суперечили закону, були несправедливими.

За ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору Закон України «Про захист прав споживачів» не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

такий висновок суд першої інстанції зробив з посиланням на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Згідно з ч. 2, ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У договорі про надання споживчого кредиту також зазначаються: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем не доведено, що працівники банку навмисно ввели його в оману не надавши йому необхідної, доступної та достовірної інформації про умови кредитування та не роз`яснили належним чином усіх істотних умов.

Судова колегія погоджується в цій частині з висновками суду першої інстанції та враховує що договір був укладений добровільно, виконувався сторонами з урахуванням узгоджених умов, тож підстав вважати будь-які умови договору прихованими від позичальника або незрозумілими для нього внаслідок умисних дій банку немає.

У п. 5.1 параграфу 5 кредитного договору, позичальник заявляє та гарантує, що Банк повідомив йому в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що зазначена інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним Законом він ознайомлений, а також ознайомився з тарифами банку і згоден з ними. Додаткова така інформація була надані ОСОБА_1 17 вересня 2014 року в окремому документі довідці-повідомленні, яка підписана відповідачем.

Факт отримання відповідачем грошових коштів у сумі 80 556 грн підтверджується меморіальним-ордером про видачу кредиту.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 укладаючи договір з ПАТ «Ідея Банк», ознайомився з умовами, на яких банк здійснює кредитування, загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов`язаних з отриманням кредиту; сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, банком було надано ОСОБА_1 у належній формі всю інформацію про умови кредитування та інформацію, передбачену правилами надання банками України інформації споживачу.

Разом з тим, судом першої інстанції не було враховано, що в розмір заборгованості, заявленої у позові , позивачем було вкладено нараховану комісію за обслуговування договору.

Так, відповідно до довідки розрахунку заборгованості станом на 20 січня 2016 року загальна сума заборгованості по кредитному договору відповідачки становить 106 589,70 грн у тому числі: 56 469,71 грн - основний борг; 19 754,80 грн - прострочений борг; 28 616,10 грн - прострочені проценти; 49,36 грн - строкові проценти; 1 699,73 грн - нарахована плата за обслуговування кредиту.

У рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Згідно статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказується, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що у пункті 1.4. кредитного договору № Р20.211.71379 від 17 вересня 2014 року, укладеного між ПАТ "Ідея Банк" та ОСОБА_1, сторони обумовили, що за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 2,1100 % від початкової суми кредиту.

Таким чином, встановлення банком комісії за обслуговування кредиту без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту є незаконним.

Тож апеляційна скарга в цій частині є обґрунтованою а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у частині стягнення з відповідача на користь банку комісії за обслуговування кредиту.

Відповідно підлягає зменшенню і розмір стягненого з відповідача судового забору у відповідності до положень ст. 141 ЦПК, за якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, позов в частині стягнення з відповідача комісії у розмірі 1699 гр. 72 коп. не підлягає задоволенню.

Враховуючи загальний розмір заборгованості визначений позивачем у сумі 106589,70 гр. , виключення комісії тягне задоволення позову лише на 98%, що зумовлює зменшення судового збору з 1598 гр. до 1566, 87 гр.

В іншій частині оскаржуване судове рішення відповідає закону та підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 17 березня 2017 року по цій справі скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ідея Банк» комісії за обслуговування кредиту у розмірі 1699, 73 гр. та у задоволенні позову в цій частині позовних вимог- відмовити.

Відповідно змінити загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 за кредитним договором з 106589,70 гр. до розміру 104 889, 87 гр. ( сто чотири тисячі вісімсот вісімдесят дев`ять гр. 97 коп), та відповідно зменшити розмір стягнення судового збору з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ідея Банк» з 1 598,85 грн. до 1506, 87 ( одна тисяча п`ятсот шість гр. 87 коп.)

В іншій частині оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков