Справа № 136/1667/17
Провадження № 22-ц/801/59/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2019 рокуСправа № 136/1667/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М., секретар Кирилюк Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Племінний завод «Україна» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 25 вересня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Кривенко Д.Т. в м. Липовець, (повний текст рішення складено 04 жовтня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Племінний завод «Україна», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Відділ Держгеокадастру у Липовецькому районі про визнання договору оренди землі недійсним,

встановив:

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила визнати недійсним договір землі за №к-232/12 від 21.08.2012, який було укладено між ОСОБА_4 та ТОВ «Племінний завод «Україна», та зареєстровано у відділі Держкомзему у Липовецькому районі 12.12.2012 за №05053. Також просила стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

Позов мотивований тим, що позивач ОСОБА_3 після смерті матері ОСОБА_4 згідно свідоцтва на право на спадщину за заповітом від 13.08.2014 є власником земельної ділянки площею 4,1937 га, кадастровий номер НОМЕР_2 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Костянтинівської сільської ради Липовецького району Вінницької області.

У 2017 році позивачеві стало відомо про наявність договору оренди вищезазначеної земельної ділянки, який було укладено 21.08.2012 між ОСОБА_4 та ТОВ «Племінний завод «Україна» та зареєстровано у відділі Держкомзему у Липовецькому районі 12.12.2012.

Зазначає, що її мати жодних договорів оренди землі не підписувала, із примірника договору оренди землі вбачається, що вказаний договір підписаний невідомою особою, оскільки наявний у ньому підпис навіть візуально не схожий на підпис її матері, вказаний договір не відповідав внутрішній волі спадкодавцю, тому є недійсним. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду із даним позовом.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 25 вересня 2018 року позов задоволено у повному обсязі. Визнано недійсним договір оренди землі за №к232/12 від 21.08.2012, який було укладено між ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Племінний завод "Україна", предметом якого є земельна ділянка, площею 4,1937 га, кадастровий номер НОМЕР_3, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Костянтинівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, який було зареєстровано Відділом Держкомзему у Липовецькому районі 12.12.2012 за №05053. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись із вказаним рішенням, ТОВ «Племінний завод «Україна» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку із спливом строку позовної давності.

Скарга мотивована тим, що рішення суду прийняте із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зокрема, судом не взято до уваги посилання відповідача про сплив строків позовної давності та у рішенні не наведено будь-якого обґрунтування неприйняття доводів ТОВ «Племінний завод «Україна» щодо застосування наслідків спливу строків позовної давності. Судом не було враховано правових висновків Верховного Суду України та не взято до уваги практику Європейського суду з прав людини стосовно застосування позовної давності.

Відзиву на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 не надійшло.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що договір оренди, укладений від імені орендодавця ОСОБА_4 підписаний не нею, а іншою особою, тобто спірний договір був укладений без волевиявлення ОСОБА_4, відтак наявні правові підстави для визнання договору оренди землі недійсним на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України. Судом не взято до уваги заяву відповідача про застосування строків позовної давності до вимог позивача, оскільки позивач підписувала оспорюваний договір та саме вона отримувала плату за користування землею.

Однак, колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції в частині мотивації рішення з приводу відсутності підстав для застосування наслідків спливу загального строку позовної давності.

Судами встановлено, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4 ОСОБА_4 на підставі рішення 26 сесії 23 скликання Костянтинівської сільської Ради народних депутатів від 01.12.2001 передано у приватну власність земельну ділянку площею 4,1937 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Костянтинівської сільської ради (а.с.12).

21 серпня 2012 року між ОСОБА_4, як орендодавцем з одного боку, та ТОВ «Племінний завод «Україна», як орендарем, з другого боку, укладено договір оренди належної орендодавцеві землі за №к-232/12 строком на 10 років (а.с.45-50).

Вказаний договір було зареєстровано у відділі Держкомзему у Липовецькому районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 12.12.2012 за №05053.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, про що вказано у свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 13.08.2014 року.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.08.2014, виданого приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу Кобзар С.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1102, ОСОБА_3 є власником спірної земельної ділянки площею 4,1937 га, кадастровий номер НОМЕР_3, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Костянтинівської сільської ради Липовецького району Вінницької області (а.с.6).

Згідно витягу із державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №25534155 від 13.08.2014, ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.08.2014 є власником вказаної земельної ділянки.

Відповідно до висновку експерта №107 від 24.05.2018, підпис у графі «Підписи сторін «Орендодавець» у спірному договорі оренди землі від 21.08.2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ТзОВ «Племінний завод «Україна», виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою.

Підпис у графі «Підписи сторін «Орендодавець» у договорі оренди землі за №к-232/12 від 21.08.2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ТзОВ «Племінний завод «Україна», виконаний ОСОБА_3.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажаннями однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що спірний договір, укладений від імені орендодавця ОСОБА_4 підписаний не нею, а іншою особою, тобто спірний договір був укладений без волевиявлення ОСОБА_4, у зв'язку із чим є підстави стверджувати про його недійсність.

Однак, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги заяву відповідача щодо застосування строку позовної давності.

Згідно статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Стаття 261 ЦК України визначає, що початком перебігу строку позовної давності є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Вирішуючи спір суд першої інстанції відхилив клопотання відповідача про застосування строку позовної давності (а.с.174), дійшовши висновку про те, що позивач дізналася про порушення свого права не пізніше 12.10.2017 - з моменту її звернення на адресу відповідача із заявою про розірвання договору оренди в добровільному порядку та повернення земельної ділянки для подальшого самостійного використання, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності.

Разом з цим, суд першої інстанції не взяв до уваги доводи відповідача про те, що ОСОБА_3 було відомо про укладення договору оренди землі ще з 21.08.2012 - з моменту його укладення, оскільки висновком експерта №107 від 24.05.2018, який не заперечувався самою позивачкою та нею не оспорювався, встановлено, що підпис у вказаному договорі від імені матері виконаний ОСОБА_3

Також, в судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_3, при розгляді апеляційної скарги, особисто підтвердила факт підписання нею спірного договору, при цьому не пояснила, чому саме вона, а не її матір підписала спірний договір.

Земельну ділянку позивач набула у власність як спадок після смерті своєї матері, яка була стороною оспорюваного договору.

Частиною п'ятою ст. 1268 ЦК України вказано, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Матір позивача померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Колегія суддів вважає, що право на звернення до суду з позовом в ОСОБА_3 виникло з дати відкриття спадщини - з 07.05.2013, коли їй почала належати спадщина, а отже, і право звернення до суду за захистом порушених прав матері і своїх власних.

До суду із позовною заявою про визнання договору оренди землі недійсним ОСОБА_3 звернулася 23.10.2017, тобто поза межами трьох років з моменту відкриття спадщини.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

За змістом статті 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

В даному випадку, суд першої інстанції не взяв до уваги всіх обставин справи, невмотивовано та безпідставно не взяв до уваги висновок експерта та визнання позивачем факту підписання нею оспорюваного договору, внаслідок чого неправильно застосував норму матеріального права в частині застосування строку позовної давності.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У ч. ч. 1, 3 ст. 141 ЦПК України зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв'язку із відмовою у задоволенні позову, судовий збір за подання позовної заяви покладається на позивача.

Відповідно до платіжного доручення №7065 від 31 жовтня 2018 року ТОВ «Племінний завод «Україна» за подання апеляційної скарги на вищевказане рішення суду було сплачено судовий збір у розмірі 960,00 грн., що підлягає стягненню з позивача у зв'язку з відмовою у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Племінний завод «Україна» задовольнити.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 25 вересня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Племінний завод «Україна», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Відділ Держгеокадастру у Липовецькому районі про визнання договору оренди землі недійсним.

Стягнути з ОСОБА_3 (паспорт серія НОМЕР_5, виданий Липовецьким РВ УМВС України у Вінницькій області 31 серпня 1995 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків - НОМЕР_1) на користь ТОВ «Племінний завод «Україна» (, адреса реєстрації: 22510, Вінницька область, Липовецький район, село Костянтинівка, вулиця Коцюбинського) сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 960,00 (дев'ятсот шістдесят) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Т.Б. Сало

Судді: О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета