Постанова

Іменем України

10 січня 2019 року

м. Київ

справа № 308/5984/16-ц

провадження № 61-17867св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Тріо-Транс»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 квітня 2017 року у складі судді: Придачук О. А., та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 21 червня 2017 року у складі суддів: Джуги С. Д., Куштана Б. П., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Тріо-Транс» (далі - ТОВ «Тріо-Транс», товариство) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява обґрунтована тим, що позивач на підставі договору 701/14-16 від 01 січня 2016 року, укладеного між ним, Ужгородським міським центром зайнятості та ТОВ «Тріо-Транс» пройшов стажування в цьому товаристві. Згідно наказу ТОВ «Тріо-Транс» № 12-к від 10 березня 2016 року позивача прийнято на посаду бухгалтера-касира з двомісячним випробувальним строком (з 10 березня 2016 року по 10 травня 2016 року). Цей випробувальний строк йому встановлено безпідставно. Його не було ознайомлено з посадовою інструкцією бухгалтера-касира. Наказом ТОВ «Тріо-Транс» від 10 травня 2016 року його звільнено відповідно до частини другої статті 28 КЗпП з займаної посади як такого, що не пройшов випробувальний строк.

Позивач звільнення вважав незаконним та просив:

визнати незаконним, безпідставним та скасувати наказ № 31-К від 10 травня 2016 року про звільнення його з роботи згідно з частиною другої статті 28 КЗпП як такого, що не витримав випробування;

стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 травня 2016 року до дня винесення судового рішення, який на день пред'явлення позову становить 49 916,90 грн;

визнати правомірним з 01 грудня 2016 року збільшення у розрахунках розміру середнього заробітку до 6 657,50 грн у зв'язку із збільшенням мінімальної заробітної плати та прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 450 грн до 1 600 грн, тобто на 10%;

зобов'язати відповідача задовольнити його заяву та видати наказ про звільнення з роботи за угодою сторін згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП, датований днем винесення судового рішення, і вважати цю дату останнім днем вимушеного прогулу; зобов'язати відповідача з дня набрання законної сили внести відповідні записи до його трудової книжки про скасування наказу № 31-К від 10 травня 2016 року та його звільнення з роботи за угодою сторін згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП України;

зобов'язати відповідача виплатити вихідну допомогу у зв'язку із звільненням у розмірі середнього заробітку, який на день пред'явлення позову становить 6 657,50 грн; зобов'язати відповідача надати довідку про нараховану та виплачену заробітну плату за період з 10 березня 2016 року по день звільнення;

зобов'язати відповідача виплатити компенсацію невикористаної відпустки за 16 календарних днів за період друга половина травня 2016 року - перша половина січня 2017 року (на день пред'явлення позову) у розмірі 3 259,84 грн;

зобов'язати відповідача подати до Ужгородської ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області (відділення у м. Ужгороді) уточнені «Звіти про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів (Додаток 4)» за період: травень 2016 року по день звільнення.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 21 червня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що якщо протягом строку випробування встановлено невідповідність працівника роботі, на яку його прийнято, власник або уповноважений ним орган протягом цього строку вправі розірвати трудовий договір. Роботодавцем під час випробувального строку обґрунтовано встановлено невідповідність працівника ОСОБА_4 посаді бухгалтера-касира та правомірно звільнено його з роботи як такого, що не пройшов випробування. Оскільки підстав для поновлення ОСОБА_4 на роботі немає, відповідно, відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та задоволення інших заявлених позовних вимог. З позивачем повністю проведено розрахунок при його звільненні: виплачені всі суми заробітної плати та інші нарахування; видано трудову книжку.

При відхиленні доводів апеляційної скарги апеляційний суд вказав, що твердження позивача, що він проходив стажування у даному підприємстві і не потребував встановлення випробування, не заслуговують на увагу, оскільки за змістом статті 26 КЗпП випробування встановлюється з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається і встановлюється новоприйнятим працівникам. До прийняття на роботу 10 березня 2016 року ОСОБА_4 в ТОВ «Тріо-Транс» не працював, а стажування, яке він проходив в товаристві протягом трьох днів, не є працевлаштуванням і не може прирівнюватися до перевірки професійної придатності працівника, що перебуває у трудових відносинах з підприємством.

Стосовно посилання позивача, що посадової інструкції бухгалтера-касира в товаристві не існувало, і його не було з нею ознайомлено, що спричинило невизначеність його обов'язків, апеляційний суд указав, що посадова інструкція бухгалтера-касира затверджена наказом директора ТОВ «Тріо-Транс» № 16-Д від 01березня 2016 року. Актами комісій у складі працівників товариства від 10 березня 2016 року, 14 березня 2016 року, 16 березня 2016 року і 29 квітня 2016 року підтверджується, що позивач був ознайомлений з посадовою інструкцією бухгалтера-касира, ця інструкція знаходилась у нього на робочому столі, однак на неодноразові пропозиції ОСОБА_4 відмовлявся поставити свій підпис про ознайомлення з нею.

У липні 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, в якій просив оскаржені рішення скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. При цьому посилався на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що: позивача не було ознайомлено з посадовою інструкцією бухгалтера-касира; випробувальний строк йому встановлено безпідставно; акти про нібито відмову підписати посадову інструкцію сфальсифіковані; ОСОБА_4 пропонував роботодавцю звільнити його з роботи за угодою сторін на підставі статті 36 КЗпП; апеляційний суд відмовив у задоволені клопотання про виклик свідків та про долучення до матеріалів справи окремих документів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20 липня 2017 року відкрите касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що на підставі договору № 701/14-16 від 01 березня 2016 року про професійне навчання безробітного у роботодавця, укладеного між ТОВ «Тріо-Транс», Ужгородським центром зайнятості та ОСОБА_4, позивача направлено на стажування у ТОВ «Тріо-Транс» на посаду бухгалтера зі строком навчання з 02 березня 2016 року по 04 березня 2016 року з подальшим працевлаштуванням після навчання.

Наказом ТОВ «Тріо-Транс» № 2-с від 02 березня 2016 року зараховано для проходження стажування безробітного Ужгородського МЦЗ ОСОБА_4 за професією (спеціальністю) бухгалтера з 02 березня 2016 року по 04 березня 2016 року.

Наказом ТОВ «Тріо-Транс» від 04 березня 2016 року № 4-СД ОСОБА_4 відраховано із стажування у зв'язку з закінченням терміну стажування - 04 березня 2016 року.

10 березня 2016 року ОСОБА_4 подав власноручно написано заяву ТОВ «Тріо-Транс» про прийняття його на роботу на посаду бухгалтера-касира з двомісячним випробувальним строком.

Наказом ТОВ «Тріо-Транс» від 10 березня 2016 року № 12-К ОСОБА_4 прийнято на роботу бухгалтером-касиром з 10 березня 2016 року з двомісячним випробувальним строком (з 10 березня 2016 року по 10 травня 2016 року). Окремим рядком у вказаному наказі зазначено, що ОСОБА_4 згоден на встановлення випробувального строку, що підтверджено його власноручним підписом.

Суди встановили, що ТОВ «Тріо-Транс», як роботодавець, в період випробувального строку, мав претензії та зауваження до роботи ОСОБА_4 щодо низького рівня його фахової підготовки як бухгалтера, брак теоретичних знань і практичних навичок, невиконання завдань головного бухгалтера, допущення помилок у звітах про використання кошів. Зокрема, ОСОБА_4 були допущені помилки під час внесення даних первинних бухгалтерських документів до програми «1-С бухгалтерія», внаслідок чого товариство було вимушено залучати для налаштування цієї програми сторонніх спеціалістів ПП «Облік Уж» та оплачувати їх послуги.ОСОБА_4 неодноразово допускав механічні помилки: по чеку рахувалося 160 Євро, а в авансовому звіті було проведено 10 Євро; в квитанції № 463 від 30 квітня 2016 року від контрагента АТ «Райффайзен Банк Аваль» зазначено суму 10 грн, а ОСОБА_4 поставив суму 1025 грн; вносив недостовірні дані щодо реквізитів контрагентів; не виконував доручення головного бухгалтера.

Наказом ТОВ «Тріо-Транс» № 31-к від 10 травня 2016 року ОСОБА_4 звільнено з займаної посади як такого, що не витримав випробування (частина друга статті 28 КЗпП).

Відповідно до частини першої статті 26 КЗпП (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу.

У частині другій статті 28 КЗпП (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що якщо протягом строку випробування встановлено невідповідність працівника роботі, на яку його прийнято, власник або уповноважений ним орган протягом цього строку вправі розірвати трудовий договір.

Встановивши, що звільнення позивача відбулося без порушенням вимог трудового законодавства, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позову.

Аргумент касаційної скарги про те, що апеляційний суд відмовив у задоволені клопотанняпро виклик свідків та про долучення до матеріалів справи окремих документів колегія суддів відхиляє. Оскільки згідно з частиною другою статті 303 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Проте обґрунтування відповідно до частини другої статті 303 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) вказане клопотання не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель