Справа № 357/712/16-ц
У Х В А Л А

10 січня 2019 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого Бондаренко О. В.

при секретарі Бондаренко Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву, про перегляд заочного рішення у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1, про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

10.12.2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою в якій просила скасувати заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11.03.2016 року, у справі № 357/712/16-ц, за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до неї, про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що про існування заочного рішення дізналась після недоотримання суми пенсії в листопаді 2018 року та повідомлення УПФ про те, що відрахування проводиться на підставі розпорядження Білоцерківського міського відділу ДВС за виконавчим листом про стягнення з неї на користь Банку заборгованості в сумі 109 783,34 грн. та судових витрат в сумі 1646,75 грн. Після звернення до фахівця в галузі права та після ознайомлення ним 03.12.2018 року з матеріалами справи їй стало відомо, що дійсно відбувся розгляд справи за позовом Банку та з неї стягнуто заборгованість. Копію заочного рішення її представник отримав 03.12.2018 року, тому 10.12.2018 року вона звернулась з даною заявою. Розгляд справи відбувся за її відсутності і чому судові повістки їй не вручили невідомо, оскільки за адресою: АДРЕСА_1 вона зареєстрована з 01.11.1995 року та з 2012 року постійно проживає за вказаною адресою разом із дітьми і дана квартира перебуває у її власності, іншого нерухомого майна не має. На її переконання має місце некоректна робота працівників Укрпошти, які зазначили у повідомленні про те, що адресат за вказаною адресою не проживає, данні про відправлення судової повістки відсутні у системі Укрпошти і в матеріалах справи відсутні відомості щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи. Таким чином, вважає причини неявки в судове засідання та неподання заперечення проти позову поважними. На підтвердження позовних вимог Банк надав розрахунок заборгованості, копію кредитного договору з графіком повернення кредиту, копію порядку споживчого кредитування, копію меморіального ордеру про перерахування кредиту на картковий рахунок, копію листа вимоги. Однак, доданий до позову розрахунок заборгованості не є первинним бухгалтерським документом, а являє собою внутрішній аналітичний документ Банку з набором сум, які він бажає отримати, складений одноособово, що не може свідчити про існування між сторонами договірних відносин та встановлювати розмір заборгованості. Зазначене узгоджується з постановою ВС від 24.05.2018 року № 61-5247св18. Також, Банк не надав суду доказів про відкриття поточного рахунку на її імя, а таким доказом має бути виключно письмовий договір про відкриття рахунку, відповідно до п.1.37. ст. 1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Крім іншого, існування заборгованості має доводитись випискою по рахунку, відкритого на імя позичальника, адже вона містить інформацію щодо як надання певної суми кредитних коштів так і погашення кредиту, однак позивачем не надано вказаного доказу. Відповідно до Кредитного договору (п. 3) цільове призначення кредиту - споживчі потреби, отже, як до укладення так і виконання даного договору застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі, тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Також, відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 08.05.2018 року провадження 61-754св18. Пункт 4.2. Кредитного договору передбачає обов'язок позичальника сплачувати щомісячно комісійну винагороду за управління Кредитом у розмірі 1,69 % від початкової суми Кредиту. Однак, така послуга - управління Кредитом - не є послугою у визначенні ЗУ «Про захист прав споживачів», та не зрозуміло, яким чином Банк управляє Кредитом і в чому полягає таке управління. Таким чином, умова Кредитного договору про сплату комісії на користь Банку за обслуговування кредиту (як зазначено в розрахунку заборгованості) є нікчемною, а сума заборгованості по сплаті такої комісії не підлягає до стягнення. Окрім зазначеного, звертаю увагу суду на встановлення Банком у Кредитному договорі ( п.5.1) несправедливої умови щодо сплати пені у розмірі 0,5 % за кожен день прострочення будь яких платежів, оскільки, відповідно до ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», банку заборонено встановлювати вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації ( понад 50% вартості продукції) у разі невиконання позичальником зобовязань за кредитним договором, що суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку. Зазначене узгоджується з позицією Верховного суду, висловленою у постанові в 08.05.2018 року провадження 61-754св18. Отже, задоволення стягнення суми пені, яка зазначена Банком у позовній заяві у такому розмірі, враховуючи суму кредиту, є передчасною. Оскільки Банком до суду вже надано докази, на які посилається відповідач обґрунтовуючи свої заперечення проти вимог позивача, тому інших доказів з даною заявою до суду не надається. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні необхідно дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (пункт Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільні процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2). Копію заочного рішення у справі № 357/712/16-ц від 11.03.2016 року представником було отримано 03.12.2018 року. Ст. 284 ЦПК України встановлено право учасників справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Учасники справи в судове засідання не зявились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, від представника відповідача, за довіреністю у справі, ОСОБА_2, до суду подано клопотання про розгляд справи без його участі, заяву підтримує та просить її задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст. 287 ЦПК України неявка осіб, належним чином повідомлених про дату, час і місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11.03.2016 року було задоволено позов Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № R8В від 27.12.2013 року в сумі 109 783,34 грн. та судові витрати в сумі 1646,75 грн.

Відповідно до ст. 288 ЦПК України ( чинній станом на дату ухвалення заочного рішення), заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Відповідно до ч.3 ст. 284 ЦПК України, учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи ( а.с. 58- 59, 65-66) повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, відповідач отримала його копію 03.12.2018 року та 10.12.2018 року, протягом десяти днів з дня його отримання, подала до суду дану заяву, тому суд приходить до висновку про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення.

Відповідно до ст. 232 ЦПК України ( в редакції чинній станом на дату ухвалення рішення) заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не зявився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не зявився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Пунктом 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 р. визначено, що суд скасовує заочне рішення, якщо визнає, що відповідач не зявився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Так, з матеріалів справи ( а.с. 37,43,50-52, 72-74) вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, та являється власником вказаної квартири. Відповідач повідомлялась судом про розгляд справи належним чином, однак судові повідомлення були повернуті без вручення адресату в звязку з її відсутністю за вказаним місцем проживання.

Таким чином, відповідач не була повідомлена про розгляд справи та не мала можливості подати до суду заперечення проти позову і доводів позивача щодо обставин справи та доказів у ній.

Суд приймає до уваги міркування відповідача викладені у заяві щодо доводів позивача та доданих до позову доказів, оскільки вони мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Отже, виходячи з принципів цивільного судочинства, оглянувши матеріали справи, оцінивши повідомлені заявником обставини та враховуючи, що докази, на які посилається відповідач, мають істотне значення для правильного вирішення справи, суд приходить до висновку, що заява про перегляд заочного рішення підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 287-288, 353 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення суду у справі № 357/712/16-ц.

Скасувати заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 11.03.2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1, про стягнення заборгованості.

Призначити справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи на 06 лютого 2019 року о 10 год. 30 хв.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СуддяОСОБА_3