ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7261/19 Справа № 2-167/11 Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 2-167/11

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 квітня 2019 року, яке ухвалено суддею Пустовітом О.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 03 травня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2008 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (надалі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" у особі Криворізької філії ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" було укладено кредитний договір № 518 - пк -2007 від 05.09.2007 року та додаткову угоду №1 від 29 серпня 2008 року, за яким ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" надав ОСОБА_1 кредит в сумі 1 988 000,00 дол. США з оплатою по процентній ставці 13 % для придбання житлового будинку .

Строк повернення кредитних ресурсів, згідно з п.3.2. кредитного договору, становить 05 вересня 2027 року, Позичальник зобов`язується щомісяця, в термін з 26 по останнє число кожного місяця, здійснювати погашення позичкової заборгованості за виданими Кредитними ресурсами у розмірі 8283,33 долари США 33 центи, згідно Графіка зниження розміру заборгованості ( Додаток №1 до цього Договору).

В якості забезпечення зобов`язання, за кредитним договором щодо погашення кредиту 05 вересня 2007 року укладеним з ОСОБА_1 , банком укладені договори поруки з ОСОБА_2 - № 518/1-пп-2007 від 05.09.2007 рроку, та з ОСОБА_3 - № 518-пп-2007 від 05.09.2007 року.

Відповідно до вимог ст.554 Цивільного кодексу України та пунктом 2.1 вказаних договорів поруки боржник та поручитель відповідають перед кредитором (Банком) як солідарні боржники.

Починаючи з червня 2008 року позичальник почав порушувати умови кредитного договору і не сплачувати суму кредиту та процентів.

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на адресу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 були надіслані вимоги, щодо сплати заборгованості, котрі залишились без відповіді та задоволення.

Внаслідок невиконання позичальником ОСОБА_1 умов кредитного договору та поручителями ОСОБА_2 , ОСОБА_3 умов договору поруки перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», відповідно до розрахунку заборгованості з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 14 листопада 2012 року, виникла заборгованість, у розмірі 99 789 598,60 грн., з яких:

1 407 918,20 дол. США - 11 253 490,17 грн. - сума заборгованості по кредиту;

8 283,33 дол. США - 66 208,66 грн. - прострочена заборгованість по кредиту;

22 501,87 дол. США - 179 857,45 грн.- нараховані відсотки;

930 107,03 дол. США - 7 434 345,49 грн.- прострочена заборгованість по відсоткам;

12 523,23 грн. - нарахована щомісячна комісія;

563 545,35 грн.- прострочена заборгованість по щомісячної комісії;

24 352 602,46 грн.- пеня за несвоєчасне погашення кредиту;

51 911 577,33 грн. - пеня за несвоєчасне погашення відсотків;

4 015 448,47 грн. - пеня за несвоєчасне погашення щомісячної комісії,

Посилаючись на порушенням вимог ст.ст. 525,526 Цивільного кодексу України, просив суд стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», заборгованість, завдану порушенням зобов`язання, в розмірі 99 789 598,60 грн.

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом та просила суд визнати кредитний договір № 518-пк-2007 від 05.09.2007 року, укладений між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Криворізької філії Відкритого акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що при укладенні кредитного договору було порушено положення ст.ст 203,215 ЦК України, ст.ст.11,18 Закону України « Про захист прав споживачів», а саме: умови договору є несправедливими, існує дисбаланс прав та обов`язків на шкоду споживача, відсутня істотна умова договору - сукупна вартість кредитного договору, відсутній детальний розрахунок загальної вартості кредиту для споживача, що позбавило позичальника можливості оцінити умови та порядок погашення кредиту. Фактична відсоткова ставка, виходячи з умов договору, розрахована не вірно, що значно здорожує вартість кредиту. Посилаючись на ст.ст.18,21 Закону України « Про захист прав споживачів», яким встановлено, що виконавець, виробник не повинен включати у договорі із споживачем умови, які є несправедливими. Крім цього, позивачка за зустрічним позовом, послався на вимогу ст. 230 ЦК України, як на правову підставу позову, вказала, що одна сторона правочину ввела в оману другу сторону правочину щодо обставин, які мають істотне значення, а тому такий правочин є недійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 квітня 2019 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовлено, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано кредитний договір № 518-пк-2007 від 05.09.2007р., укладений між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Криворізької філії Відкритого акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») недійсним.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь держави судовий збір в розмірі 640,00 грн.

В апеляційній скарзі позивач АТ «Банк «Фінанси та Кредит» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог Банку та про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на думку представника АТ «Банк «Фінанси та Кредит» суд безпідставно посилається на постанову ВС України від 30 січня 2008 року у справі №161/16891/15-ц, який стосується отримання кредитних кошт шляхом приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт та стосується фактичних обставин, які є відмінними від обставин, що є предметом даного позову.

Позивач вважає, що суд невірно трактує статті 230 та 229 ЦК України та не наводить яким саме чином Банк ввів позичальника в оману та стосовно яких саме обставин ОСОБА_1 помилялася під час укладення кредитного договору.

Порушення норм процесуального права полягає в тому, що судом було прийнято, як належний та допустимий доказ у справі, висновок експерта за результатами проведеної економічної експертизи, який проведено на замовлення ОСОБА_1 та подано з порушенням статті 83 ЦПК України, оскільки суду не було надано докази про направлення цього висновку на адресу Банку та питання про поновлення ОСОБА_1 строку для подання цього доказу судом не вирішувалося. При цьому, Банк не надав матеріалів кредитної справи для проведення цієї експертизи, а тому цей висновок не можна вважати належним та здійсненим на підставі первинних документів.

Також, позивач вважає, що суд безпідставно не застосував положення ст. 1048 ЦК України щодо права кредитора на отримання відсотків до дня встановленого у вимозі про дострокове погашення кредиту, та невірно визначив річний строк для нарахування пені.

У відзивах на апеляційну скаргу, до яких додано докази надсилання копій відзивів та доданих до них документів іншим учасникам справи, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , кожен окремо, зазначають, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , представника відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_5 та представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзивів на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит", в особі Криворізької філії ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", було укладено Кредитний договір № 518 - пк -2007 від 05.09.2007 року (т. І а.с. 6-11), а 29 серпня 2008 року укладено Додаткову угоду №1 (т. 1 а.с. 15-16), за яким ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" надав ОСОБА_1 кредит в сумі 1 988 000,00 доларів США з оплатою по процентній ставці 13 % річних, для придбання житлового будинку .

Відповідно до пункту 2.3 Кредитного договору, кредитні ресурси отримані Позичальником за цим Договором використовуються за цільовим призначенням: для придбання житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 916,9 кв.м, з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами, та земельних ділянок, площею 0,250 га та 0,1216 га, на яких знаходиться вищевказаний житловий будинок.

Строк повернення кредитних ресурсів, згідно з п.3.2. кредитного договору становить 05 вересня 2027 року, позичальник зобов`язується щомісяця, в термін до 20 числа кожного місяця, здійснювати погашення позичкової заборгованості за виданими Кредитними ресурсами у розмірі 8283,33 долари США 33 центи, згідно Графіка зниження розміру заборгованості ( Додаток № 1 до цього Договору).

Відповідно до п.4.1 Кредитного договору, відсотки за користування кредитом сплачуються у валюті кредиту, по процентній ставці 13% річних.

Згідно з пунктом 4.2. цього Договору нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за період з моменту списання кредитних коштів з позичкового рахунку позичальника до моменту повернення кредитних ресурсів на позичковий рахунок. Нарахування процентів проводиться по методу «факт»/360 за кожний день користування кредитними ресурсами.

Відповідно до п.4.7 Кредитного договору, позичальник щомісяця в строк до 20 числа кожного місяця, сплачує комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 12523,23 грн. У зазначений термін сплачується комісійна винагорода за попередній календарний місяць. Комісійна винагорода сплачується шляхом зарахування відповідної суми на рахунок за весь період до моменту повного погашення кредиту.

Відповідно до пункту 5.2. Кредитного договору додатковим забезпеченням виконання зобов`язання за цим договором є порука фізичної особи ОСОБА_2 , яка оформлена договором поруки № 518/1-пп-2007 від 05.09.2007 року, та ОСОБА_3 , яка оформлена договором поруки № 518-пп-2007 від 05.09.2007 року.

Згідно з п.6.1 Кредитного договору за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення.

Відповідно п.7.8 Кредитного договору позичальник сплачує банку комісійну винагороду за розрахунково-касове обслуговування при проведенні кредитних операцій у розмірі 100394,00 гривень, одноразово, у момент укладення цього договору на рахунок 0840.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання кредитного договору недійним, суд першої інстанції встановивши, що ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" невірно розраховано та приховано від ОСОБА_1 абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення Кредитного договору № 518-пк-2007 від 05.09.2007 року, що становить - 3165891,37 дол. США. та детальні порушення Банком умов кредитування наведенні у Висновку експерта за результатами проведення економічної експертизи № 2601 від 21.08.2018 року, дійшов висновку, що Позичальника ОСОБА_1 введено в оману щодо реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту під час укладення договору та під час укладення Додаткової угоди № 1 до договору, Банком порушено умови Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року), у зв`язку з чим цей договір підлягає визнанню недійним. При цьому, суд дійшов висновку, що оскільки позовні вимоги за зустрічним позовом підлягають задоволення, позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за Кредитним договором №518-пк-2007 від 05.09.2007 року та за Договорами поруки № 518/1-пп-2007 від 05.09.2007 року, № 518-пп-2007 від 05.09.2007 року, задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Відповідно до пункту 20 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справі № 6-1341цс15.

Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 12 ЦПК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач в силу положення частини третьої статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Судом встановлено, що під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними. Так, з кредитного договору вбачається, що в ньому зазначені: сума кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати заборгованості, тощо. ОСОБА_1 погодилась на отримання кредиту та була ознайомлена з умовами, що запропоновані банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підписи позичальника на договорах свідчать про її згоду на укладення договорів саме на тих умовах, які в них зазначені.

Отже, висновки суду першої інстанції про наявність умислу в діях ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і, як наслідок, введення ОСОБА_1 в оману щодо умов спірного договору є необґрунтованими, оскільки позивачкою (за зустрічним позовом) такий умисел не доведено.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Тобто нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Встановивши на підставі висновку експерта виключно ті обставини, що банком не була надана позивачу повна та достовірна інформація щодо умов кредитування і сукупну вартість кредиту у частині, що стосується реальної кредитної процентної ставки, суд першої інстанції не вдався до встановлення інших обставин для визнання решти умов договору несправедливими, відсутності достовірних даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, та безпідставно дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання договору недійсним в цілому, не встановивши всупереч статті 217 ЦК України обставин, які можна було кваліфікувати як несправедливі умови і які могли мати наслідком недійсність договору загалом.

Отже, матеріали справи та встановлені судом апеляційної інстанції обставини не дають підстав вважати, що дії ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.

Разом з тим, в зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 посилалася й на несправедливість умов Кредитного договору № 518 - пк -2007 від 05.09.2007 року та порушення її прав, як споживача фінансових послуг, й в цій частині вимоги зустрічної позовної заяви підлягають ретельній перевірці, оскільки судом першої інстанції ці обставини належним чином не було досліджено.

Так, міжнародними актами, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, у зв`язку з чим сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, колегія суддів зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, у зв`язку з чим належним способом захисту прав споживача буде дослідження умов кредитного договору на відповідність його принципам розумності та справедливості, з виключенням можливості покладення на позичальника непропорційно великої та несправедливої відповідальності, а також включення в договір платежів, які створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

За правилами ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Згідно з п.6 ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Положеннями ч.5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1,статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику.

Згідно п. 4.8. Кредитного договору № 518 - пк -2007 від 05.09.2007 року позичальник сплачує комісійну винагороду, згідно п. 4.7. цього Договору, за останній звітній період не пізніше строку повернення Кредитних ресурсів, зазначеного в п. 3.2. цього Договору.

Відповідно до п.4.7 Кредитного договору сторони погодились, що «позичальник щомісяця в строк до 10 числа кожного місяця, сплачує комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі - гривень. У зазначений термін сплачується комісійна винагорода за попередній календарний місяць. Комісійна винагорода сплачується шляхом зарахування відповідної суми на рахунок - -. Зазначена у цьому пункті Договору винагорода банка сплачується позичальником щомісяця за весь період до моменту повного виконання позичальником зобов`язань по поверненню отриманих Кредитних ресурсів».

Згідно п. 4 Додаткової угоди №1 від 29 серпня 2008 року до Кредитного договору № 518 - пк -2007 від 05.09.2007 року сторони домовилися викласти п. 4.7. Розділу 4 Кредитного договору № 518 - пк -2007 від 05.09.2007 року у наступній редакції «позичальник щомісяця в строк до 20 числа кожного місяця сплачує комісійну винагороду за надання Кредитних ресурсів у розмірі 12 523,23 грн. У зазначений термін сплачується комісійна винагорода за попередній календарний місяць. Комісійна винагорода сплачується шляхом зарахування відповідної суми на рахунок №2238.0.8.21968.840. Зазначена у цьому пункті Договору винагорода банка сплачується позичальником щомісяця за весь період до моменту повного виконання позичальником зобов`язань по поверненню отриманих Кредитних ресурсів».

Отже, сплата комісійної винагороди за надання Кредитних ресурсів, яка встановлена у п. 4.7., п. 4.8. Розділу 4 Кредитного договору № 518 - пк -2007 від 05.09.2007 року, з урахуванням змін внесених п. 4 Додаткової угоди №1 від 29 серпня 2008 року, за своїм змістом передбачає компенсацію за рахунок позичальника дій банку, які він здійснює на свою користь і які супроводжують кредит, а тому такі положення договору є несправедливими та відповідно до ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" ці умови договору є недійсними з моменту їх укладення.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов?язків на шкоду споживача.

Відповідно до пункту п`ятого частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п?ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов?язань за договорм.

Згідно п. 6.1. Кредитного договору № 518 - пк -2007 від 05.09.2007 року за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п. 3.2., 3.4., 4.3., 4.4., 4.6., 4.7., 4.8. цього Договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим Договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов`язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитними ресурсами.

На переконання колегії суддів, пункт 6.1. кредитного договору щодо встановлення відповідальності за невиконання умов договору у вигляді пені у розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов?язків позивача як споживача послуг банку, оскільки така умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації - 365% річних, що становить понад п?ятдесят відсотків вартості продукції, у разі невиконання позичальником зобов?язань за спірним договором.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача, у зв`язку з чим пункт 6.1. Кредитного договору № 518 - пк -2007 від 05.09.2007 року є несправедливим та, відповідно до ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", недійсним з моменту його укладення.

Інші умови Кредитного договору № 518 - пк -2007 від 05.09.2007 року не містять умов, які призводять до істотного дисбалансу сторін на користь споживача, та погоджені сторонами під час укладення цього Договору, у зв`язку з чим визнанню недійсними не підлягають.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» про визнання кредитного договору недійним підлягають частковому задоволенню, з визнанням недійсними пункти 4.7, 4.8. та 6.1. Кредитного договором №518-пк-2007 від 05 вересня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та КФ ВАТ «Банк «Фінансти та Кредит», правонаступником якого є АТ «Банк «Фінанси та Кредит», з урахуванням змін внесених Додатковою угодою №1 від 29 серпня 2008 року до Кредитного договором №518-пк-2007 від 05 вересня 2007 року.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З аналізу змісту наведених норм можна дійти висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, пунктом 3.4. Кредитного договору № 518 - пк -2007 від 05.09.2007 року сторонами погоджено випадки, коли Банк має право вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів та визначено, що у випадку вимоги Банку про дострокове погашення кредитних ресурсів та сплату процентів позичальник зобов`язаний здійснити повне погашення заборгованості за цим Договором, тобто повернути отримані кредитні ресурси та всі проценти протягом 10 банківських днів з моменту отримання вимоги Банку.

26 серпня 2008 року АТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернуся до позичальниці ОСОБА_1 з вимогою про дострокове погашення кредиту у відповідності до п. 3.4. Кредитного договору № 518 - пк -2007 від 05.09.2007 року, зазначивши про наявність простроченої заборгованості за кредитом, станом на 24 серпня 2008 року, у розмірі 16 566,доларів США та простроченої заборгованості за відсотками у розмірі 41 809,58 доларів США, а також про нарахування пені у розмірі 109 253,59 грн. (т. 1 а.с. 27).

Отже, пред`явивши 26 серпня 2008 року вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, за вихідним №6046/1 від 26.08.2008 року (т. 1 а.с. 27), кредитор відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, у зв`язку з чим втратив право на нарахування відсотків за користування кредитними ресурсами та з цього часу до позичальника мають застосовуватися наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання передбачені статтею 625 ЦК України.

Таким чином, з відповідачки ОСОБА_1 підлягають стягненню виключно прострочені відсотки за користування кредитними коштами, станом на 26 серпня 2008 року, в розмірі 41 809,58 доларів США, оскільки надалі право кредитора нараховувати відсотки в межах укладеного сторонами кредитного договору припинено, а позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних за користування грошовими коштами, у порядку ст. 625 ЦК України, АТ «Банк «Фінанси та Кредит» не заявлено.

Заборгованість за тілом кредиту, станом на 14 вересня 2012 року, становить 1 416 201,50 доларів США і ця сума в повному обсязі підлягає стягненню з позичальника ОСОБА_1 на користь Банку, з урахуванням того, що отримані кредитні кошти підлягають поверненню на підставі статті 1049 ЦК України.

Колегією суддів перевірено розрахунок розміру заборгованості за тілом кредиту на відсотками (станом на 26 серпня 2008 року), наданий позивачем, та з`ясовано, що він визначений у відповідності із умовами Кредитного договору № 518 - пк -2007 від 05.09.2007 року, який підписано сторонами та який є чинним в частині зобов`язання позичальника повернути отримані кредитні кошти та сплатити відсотки за користування кредитним ресурсом.

Відповідачкою ОСОБА_1 розрахунку позивача не спростовано та власного розрахунку заборгованості суду не надано.

При цьому, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що в справі відсутні докази про отримання позичальницею ОСОБА_1 кредитних коштів та про те, що сам по собі факт часткового погашення кредиту не свідчить, що ці дії вчиняла саме позичальниця ОСОБА_1 , оскільки, у виділених матеріалах по справі №2-2308/2009 наявні квитанції про погашення заборгованості за цим Кредитним договором саме ОСОБА_1 (а.с. 56-59) й ці платежі було здійснено останньою у грудні 2008 року, лютому, березні та травні 2009 року, тобто після звернення АТ «Банк «Фінанси та Кредит» до суду з даним позовом, що фактично є діями позичальника щодо визнання факту наявності заборгованості.

Оскільки, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та визнання недійсними пунктів 4.7., 4.8. та 6.1. Кредитного договору № 518 - пк -2007 від 05.09.2007 року, правові підстави для стягнення з позичальниці ОСОБА_1 пені та комісії відсутні, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для перевірки розрахунку сум, заявлених позивачем до стягнення, та приходить до висновку про відмову в задоволенні цієї частини позовних вимог.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 р. № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 ст. 5 цього Декрету.

У зв`язку з наведеним вище, слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Великою Палатою Верховного Суду було висловлено правову позицію з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

За такого, наявні підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки саме вона надавалась за договором.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог АТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Гефест», в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитом з боржниці ОСОБА_1 та поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , колегія суддів встановила наступні обставини.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку (частина перша статті 553 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України, в редакції на час виникнення правовідносин сторін, передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Як вбачається з матеріалів справи, додатковим забезпеченням виконання зобов`язання за цим Кредитним договором №518-пк-2007 від 05 вересня 2007 року є порука фізичної особи ОСОБА_2 , яка оформлена договором поруки № 518/1-пп-2007 від 05.09.2007 року, та ОСОБА_3 , яка оформлена договором поруки № 518-пп-2007 від 05.09.2007 року.

Разом з тим, заочним рішенням Тернівського районного суду від 08 грудня 2014 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року, визнано недійсним Договір поруки № 518/1-пп-2007 від 05.09.2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (т. 2 а.с. 83-86, 105-107).

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 17 жовтня 2018 року визнано недійсним Договір поруки № 518-пп-2007 від 05.09.2007 року, укладений між ОСОБА_3 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (т. 3 а.с. 131-134).

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, в апеляційному порядку рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 17 жовтня 2018 року не оскаржено та набрало законної сили 29 листопада 2018 року.

Зважаючи на те, що договори поруки № 518-пп-2007 від 05.09.2007 року та № 518/1-пп-2007 від 05.09.2007 року визнано в судовому порядку недійсними, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав вважати, що виконання зобов`язань за Кредитним договором №518-пк-2007 від 05 вересня 2007 року забезпечено порукою, у зв`язку з чим вимоги про стягнення з поручителів заборгованості за кредитом задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Гефест», про стягнення заборгованості за кредитом, та про часткове задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно до задоволення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем АТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Гефест», сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 700,00 грн. (т. а.с. 2) та за подання апеляційної скарги у розмірі 4 828,50 грн. (т. 4 а.с. 197), а всього 6 528,50 грн.

Оскільки, заявлені позовні вимоги та апеляційна скарга задоволені частково, колегія суддів стягує з відповідача ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» понесені судові витрати у розмірі 2 414,25 грн., тобто пропорційно до задоволених вимог (30% від заявлених вимог).

При цьому, з урахуванням того, що ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору за подання зустрічної позовної заяви на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», судовий збір у розмірі 640,00 грн., який підлягав сплаті при поданні зустрічної позовної заяви, підлягає стягненню на користь держави з ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» у порядку ч. 7 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 квітня 2019 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» заборгованість за Кредитним договором №518-пк-2007 від 05 вересня 2007 року, станом на 14 вересня 2012 року, у розмірі 1 458 011 (один мільйон чотириста п`ятдесят вісім тисяч одинадцять) доларів США 08 (вісім) центів США, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1 416 201,50 доларів США та із заборгованості за відсотками, станом на 26 серпня 2008 року, в розмірі 41 809,58 доларів США.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання кредитного договору недійним - задовольнити частково.

Визнати недійсними пункти 4.7, 4.8. та 6.1. Кредитного договором №518-пк-2007 від 05 вересня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та КФ ВАТ «Банк «Фінансти та Кредит», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», а також пункт 4 Додаткової угоди №1 від 29 серпня 2008 року до Кредитного договором №518-пк-2007 від 05 вересня 2007 року.

Визнати недійсними пункти 4.7, 4.8. та 6.1. Кредитного договором №518-пк-2007 від 05 вересня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та КФ ВАТ «Банк «Фінансти та Кредит», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», з урахуванням змін внесених Додатковою угодою №1 від 29 серпня 2008 року до Кредитного договором №518-пк-2007 від 05 вересня 2007 року.

В задоволенні інших зустрічних позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» судові витрати у розмірі 2 414 (дві тисячі чотириста чотирнадцять) гривень 25 (двадцять п`ять) копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» на користь держави судові витрати у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 (нуль) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: