Справа №2-1073/99
Провадження № 4-с/635/24/2019
У Х В А Л А

21 листопада 2019 року смт Покотилівка Харківський район

Харківська область

Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Савченка Д.М.,

секретар судового засідання Письменна В.М.,

за участю:

скаржника ОСОБА_1 ,

державного виконавця Нагорної К.В.,

розглянувши скаргу ОСОБА_1 на дії начальника Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області Пересічанської О.М., -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати неправомірними дії начальника Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області Пересічанської О.М. щодо не зняття арешту з належного йому майна та зобов`язати начальника Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області в особі ОСОБА_2 зняти арешт та заборону відчуження зі всього майна, яке належить заявнику.

В обґрунтування скарги зазначає, що постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 12 жовтня 1999 року відділом Державної виконавчої служби Харківського району Харківської області по примусовому виконанню виконавчих листів №2-1073/99, виданих Харківським районним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_1 збитків на користь ОСОБА_3 , було накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 із забороненою його відчуження.

22 серпня 2019 року заявник звернувся до Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції із заявою про скасування арешту, оскільки жодної заборгованості він не має, але квитанції про повне погашення заборгованості він не зберіг.

28 серпня 2019 року органом виконавчої служби заявнику роз`яснено, що надати відомості щодо виконавчого провадження, де боржником є ОСОБА_1 та у рамках якого накладено арешт, не вбачається можливим у зв`язку з реорганізацією, а також оскільки строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки. Оскільки наразі відсутні правові підстави для скасування арешту, заявнику рекомендовано звернутись до суду для вирішення цього питання.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 27 вересня 2019 року провадження у справі відкрито.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 07 листопада 2019 року залучено заінтересованих осіб.

Заявник у судовому засіданні підтримав вимоги, викладені у скарзі, та просив задовольнити їх у повному обсязі.

Державний виконавець Нагорна К.В. у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні скарги, до канцелярії суду надала письмові пояснення, у яких вказала, що заявник просить визнати неправомірними дії начальника відділу державної виконавчої служби, що полягають у не знятті арешту з майна боржника, проте положеннями Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що повноваження начальника відділу полягають лише у здійсненні контролю за діями державних виконавців, а не проведенні дій за виконавчими провадження. Крім того, заявником у скарзі не наведено жодної підставі, передбаченої у переліку, встановленому ч.4 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою державним виконавцем може бути знятий арешт з майна боржника ОСОБА_1 .

Заінтересовані особи в судове засідання не з`явились, повідомлялись своєчасноі належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали скарги, приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з копії постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесеної 12 жовтня 1999 року державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Харківського району Харківської області по примусовому виконанню виконавчих листів №2-1073/99, виданих 26 серпня 1999 року Харківським районним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_1 збитків на користь ОСОБА_3 , було накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 , із забороною його відчуження.

Як стверджує скаржник, ще у 1999 році ним була погашена заборгованість, але квитанції про сплату грошових коштів на даний час не збереглися.

У судовому засіданні встановлено, що 22 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області із заявою про зняття арешту з належного йому майна.

З відповіді Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 28 серпня 2019 року вбачається, що оскільки у заяві ОСОБА_4 про зняття арешту з майна відсутні підстави, передбачені ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», крім того, у зв`язку із закінченням строку зберігання виконавчого провадження, йому рекомендовано звернутись до суду щодо вирішення питання про зняття арешту з майна, оскільки наразі відсутні правові підстави для скасування арешту у позасудовому порядку.

Згідно з ч.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 6 „Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах (надалі по тексту „Постанова №6 від 07.02.2014) одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно зі ст. 447 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 450 ЦПК України передбачено, що скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Відповідно до ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Положеннями ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено зняття арешту з майна посадовими особами державної виконавчої служби лише у випадку, коли:

- у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини;

- з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону;

- у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Частиною четвертою ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» встановлений виключний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

Відповідно до Типового положення про відділ державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі затверджений наказом міністерства від 20 квітня 2016 року № 1183/5 та відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

З вказаних положень слідує висновок, що начальник відділу державної виконавчої служби має здійснювати контроль за діями державних виконавців, а не проводити виконавчі дії за виконавчими провадженнями, які перебувають на виконанні у державних виконавців. Внесення відповідних відомостей про зняття арешту з майна в державному реєстрі обтяжень відноситься до повноважень державного виконавця, у провадженні якого перебуває виконавче провадження, а не до повноважень начальника відділу.

У своїй скарзі ОСОБА_5 просить визнати неправомірними дії начальника Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області Пересічанської О.М., при цьому як встановлено у судовому засіданні нею не виносилась постанова про накладення арешту на майно заявника, та у силу своїх посадових обов`язків вона не має повноважень на її скасування.

Таким чином, заявником не надано жодних доказів того, чим саме порушено його право та у чому полягають неправомірні дії начальника відділу Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області Пересічанської О.М.

У своїй скарзі ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої доводи про невчинення примусових виконавчих дій начальником відділу Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області Пересічанської О.М. не робить посилання на порушену норму закону.

Відповідно до ч. 2 Розділу Х1 «Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями» строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік.

Таким чином, єдиним доказом про те, що виконавче провадження перебувало на виконані є копія постанови про арешт майна боржника від 12 жовтня 1999 року.

Як вбачається із заяви скаржника, в якій він не заперечує щодо того, що стосовно нього перебувало виконавче провадження та існували боргові зобов`язання. ОСОБА_1 стверджує, що сплатив заборгованість ще у 1999 році. Але доводи щодо погашення заборгованості перед фізичною особою базуються лише на словах скаржника, жодного обґрунтованого доказу про сплату заборгованості у матеріалах справах не міститься.

Крім того, заявник, порушуючи питання про зобов`язання начальника Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області Пересічанської О.М. зняти арешт з належного йому майна, накладений постановою відділу Державної виконавчої служби Харківського району Харківської області, оскільки вказаний відділ реорганізований, не наводить жодної правової підстави для зняття арешту майна, передбаченою ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 на бездіяльність начальника Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області Пересічанської О.М. є не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 260, 447, 450, 451 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії начальника Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області Пересічанської О.М., - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання судового рішення.

Повний текст ухвали складено 25 листопада 2019 року.

Суддя Д.М. Савченко