Постанова

Іменем України

10 січня 2019 року

м. Київ

справа № 483/2085/16-ц

провадження № 61-33184св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5, яка підписана представником ОСОБА_6, на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 березня 2017 року у складі судді: Куцарова В. І.,та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 26 червня 2017 року у складі колегії суддів: Серебрякової Т. В., Лисенка П. П., Самчишиної Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява обґрунтована тим, що відповідно до генеральної довіреності від 23 березня 2010 року ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 придбали в рівних частках риболовне судно НОМЕР_1 у ОСОБА_8 Вказане судно потребувало ремонту, позивач позичив відповідачу 20 000 грн та ще на 10 000 грн придбав різноманітні матеріали, необхідні для ремонту судна, здійснював оплату за стоянку судна, та поніс інші витрати.

06 червня 2014 року між ОСОБА_7, який діяв від імені ОСОБА_8, та ОСОБА_5 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, згідно якого риболовне судно НОМЕР_1 перейшло у власність ОСОБА_5. Цього ж дня ОСОБА_5, визнаючи грошові витрати ОСОБА_4 на ремонт судна, видав останньому розписку, якою зобов'язався повернути йому 30 000 грн до 31 грудня 2014 року.

Оскільки в строки, які встановлені в розписці, ОСОБА_5 борг не повернув, від свого обов'язку повернути кошти останній ухиляється, позивач просив позов задовольнити, стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 30 000 грн, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 березня 2017 року, з урахуванням ухвали Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області про виправлення описки від 19 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 26 червня 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг в сумі 30 000 грн та сплачений судовий збір в сумі 551,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт необхідності повернення грошових коштів відповідачем підтверджується борговим документом - розпискою від 06 червня 2014 року.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 26 червня 2017 року відхилено апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 березня 2017 року, з урахуванням ухвали Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області про виправлення описки від 19 квітня 2017 року, залишене без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що між сторонами виникли правовідносини з приводу боргу, який за домовленістю сторін був замінений позиковим зобов'язанням, тому ці правовідносини повинні регулюватися положеннями статті 1053 ЦК України та відповідач зобов'язаний повернути позивачу грошові кошти за спірною розпискою. Недоведеним є факт повернення відповідачем позивачу грошових коштів за правилами статті 545 ЦК України, оскільки боргова розписка залишилася у позивача.Отже, наявність боргової розписки у позивача підтверджує наявність боргу.

У липні 2017 року ОСОБА_5 через представника ОСОБА_6 подав касаційну скаргу, в якій просив оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. При цьому посилався на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що грошові кошти за розпискою від 06 червня 2014 року не передавалися і вона не є підтвердженням укладення договору позики. Договір позики є реальним, оскільки вважається укладеним з моменту передачі грошей. З 2010 року по 2014 рік ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 користувалися риболовним судном, здійснювали його ремонт та отримували від нього прибуток. Після нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу ОСОБА_5 було сплачено 30000 грн, при цьому покладаючись на добросовісність іншої сторони відповідач не витребував розписку від позивача. Акцентується увага на тому, що новації не було, оскільки не встановлено підстави виникнення боргу. Вказується, що наявність оригіналу розписки у позивача, яка не відповідає вимогам договору позики, ніяким чином не підтверджує наявність боргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02 серпня 2017 року відкрите касаційне провадження у справі.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 надіслав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив оскаржені рішення залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення. Заперечення мотивовані тим, що касаційна скарга є необґрунтованою. Вказує, що між сторонами мала місце новація.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що з 2010 року у спільному користуванні ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було риболовне судно НОМЕР_1. 06 червня 2014 року ОСОБА_5 став власником судна на підставі нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу.

Суди встановили, що з 06 червня 2014 року у ОСОБА_5 виникло позикове зобов'язання, яке підтверджується письмовою розпискою від 06 червня 2014 року, за якою відповідач зобов'язався в строк до 13 грудня 2014 року сплатити ОСОБА_4 кошти в розмірі 30 000 грн. В установлений строк відповідач грошові кошти не повернув.

Апеляційний суд встановив, що написання відповідачем боргової розписки від 06 червня 2014 року було пов'язано з відсутністю, при укладені договору купівлі-продажу риболовного судна, у відповідача грошових коштів для розрахунку з ОСОБА_4 за витрати, що пов'язані з утриманням та ремонтом судна.Розписка 06 червня 2014 року була складена за домовленістю сторін для оплати ремонту та утримання риболовного судна, що здійснив позивач.

Апеляційний суд зробив висновок, що між сторонами виникли правовідносини з приводу боргу, який за домовленістю сторін був замінений позиковим зобов'язанням, тому ці правовідносини повинні регулюватися положеннями статті 1053 ЦК України та відповідач зобов'язаний повернути позивачу грошові кошти за спірною розпискою.

Колегія суддів погоджується з цим висновок з таких підстав.

Тлумачення частини другої статті 604, статті 1053 ЦК України свідчить, що під новацією слід розуміти одну з підстав припинення зобов'язання, яка представляє собою домовленість сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами. Борг, який виник із договору купівлі-продажу, договору найму (оренди) чи з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 483/1953/16-ц зроблено висновок, що написання відповідачем боргової розписки було пов'язано з відсутністю, при укладенні договору купівлі-продажу риболовного судна, у нього грошових коштів для розрахунку з ОСОБА_7 за витрати, що пов'язані з утриманням та ремонтом судна. При цьому, спірна розписка була складена за домовленістю сторін на забезпечення зобов'язання по оплаті ремонту та утримання риболовного судна. Між сторонами виникли правовідносини з приводу боргу, який за домовленістю сторін був замінений позиковим зобов'язанням, тому ці правовідносини повинні регулюватися положеннями статті 1053 ЦК України.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 зроблено висновок по застосуванню статті 545 ЦК України і вказано, що у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов'язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов'язку.

Встановивши, що відповідач не сплатив кошти відповідно до розписки від 06 червня 2014 року, суди зробили правильний висновок про задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 серпня 2017 року зупинено виконання рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 березня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі. Оскільки оскаржені рішення залишені без змін, а касаційна скарга без задоволення, то виконання рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 березня 2017 року слід поновити.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка підписана представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 26 червня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 березня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель