ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року
м. Харків

Справа №644/9923/18

Провадження № 22-ц/818/3665/19

Категорія: відшкодування шкоди

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Пузікової Ю.С.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: військова прокуратура Харківського гарнізону, Управління Державної казначейської служби України в Індустріальному районі м. Харкова, Державної казначейської служби України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційні скарги Державної казначейської служби України, ОСОБА_1

на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 червня 2019 року у складі судді Шевченка С.В., -

встановив:

26.12.2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом, в якому, з урахуванням уточнень від 24.01.2019 року, просив за рахунок коштів державного бюджету України відшкодувати моральну шкоду, яка завдана йому незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду, шляхом стягнення на його користь 2 777 600 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказував, що до травня 2000 року він виконував обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 , перебуваючи на посаді з 1995 року. 23 травня 2000 року військовою прокуратурою Харківського гарнізону відносно нього порушена кримінальна справа за № 1/201-200, застосовано запобіжний захід «підписка про невиїзд». З 24 листопада 2000 року до 1 лютого 2001 року він утримувався в слідчому ізоляторі м. Харкова.

26 червня 2018 року з військової прокуратури Харківського гарнізону він отримав постанову про закриття кримінального провадження за ч.1п.2ст.284 КПК України (відсутність в діянні складу кримінального правопорушення).

Таким чином з травня 2000 року і до червня 2018 року він знаходився під незаконним кримінальним переслідуванням.

За цей час обвинувачення змінювалось, через брак доказів обвинувальний вирок, як і виправдувальний, скасовувались судами вищих інстанцій, справа неодноразово направлялась на додаткове досудове розслідування. Після чергового направлення справи на додаткове розслідування, в вересні 2017 року була винесена постанова про закриття кримінального провадження.

За весь час перебування під слідством та судом він зазнав значних моральних страждань, які були обумовлені безпідставною підозрою у вчиненні злочинів, триманням під вартою, втратою роботи та джерела отримання прибутку, що призвело до скрутного становища його сім`ю, погіршилися відносини з оточуючими людьми почастішали прояви інших негативних наслідків морального характеру, несправедливий осуд вчинків, які він не скоював, погіршився стан здоров`ю, і як наслідок він має статус особи з інвалідністю 2-ої групи.

Всупереч вимогам Закону України «Про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду» військовою прокуратурою Харківського гарнізону не була винесена постанова, в якій визначено було б розмір моральної шкоди.

Розмір моральної шкоди визначено сумою 2777600 грн. і розраховано позивачем за період з 23 травня 2000 року до 26 червня 2018 року ( 217 місяців), виходячи з еквіваленту грошового забезпечення начальника центру забезпечення пальним Тилу ЗСУ, який станом на грудень 2018 року становить 12800грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 червня 2019 року позов задоволено частково. Суд вирішив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 870000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 липня 2019 року виправлено описку, допущену в повному тексті рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03.06.2019 року, яким частково задоволено позов і стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку 870000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури, і встановити, що цим рішенням судові витрати з оплати судового збору віднесено за рахунок державного бюджету України.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03.06.2019 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково визначив джерело відшкодування моральної шкоди з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України. Зазначає, що відповідно до ст. 449 ЦК України (в редакції до 01.01.2004), тобто на час порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 , шкода, заподіяна особі або майну громадянина, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду.

Зазначає, що відповідно до частині 1 статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення.

Посилаючись на рішення Конституційного суду України від 3 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою, зазначає, що держава не відповідає по зобов`язанням державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язанням держави. Оскільки Казначейство України жодної шкоди позивачеві не заподіяло, у правовідносини з ним не вступало, тому в даному випадку рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди безпосередньо з Казначейства є незаконним та підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 03.06.2019 скасувати частково та змінити його щодо стягнення за рахунок державного бюджету компенсації моральної шкоди на його користь розміром 1453900 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції правомірно визнано доведеним заподіяння йому моральної шкоди незаконними діями слідчих військової прокуратури під час розслідування кримінальної справи, але він не погоджується з рішенням суду в частині розміру компенсації моральної шкоди, оскільки судом були неповністю з`ясовані обставини, які мають значення для справи, що призвело до невідповідності висновків суду, обставинам справи.

Зазначає, що в судовому рішення повністю проігноровані факти, щодо застосування до нього запобіжного заходу у вигляді «підписки про невиїзд» в період з червня 2000 року до 24 листопада 2000року і з 1 лютого 2001 року до теперішнього часу, що є однією з основних підстав відповідальності за завдану моральну шкоду на вимогу п.2ч.2 ст. 1167 ЦК України. В порушення вимог ст. 174 КПК України військовою прокуратурою після закриття кримінального провадження ( вересень 2017 року), протягом майже 2 років, відносно нього не тільки не скасовано запобіжний захід, але ще й не скасовано арешт майна, яке належить йому на праві власності.

Також зазначає, що судом неправильно застосовано норми матеріального права, якими визначено, що для вирахування компенсації моральної шкоди береться мінімальний розмір заробітної плати за кожний місяць перебування під кримінальним провадженням; що судом формально встановлено термін 208 неповних місяців знаходження під судом і слідством; не враховано, що кримінальна справа порушена 23 травня 2000 року, а постанова про закриття кримінального провадження офіційно отримана ним 26 червня 2018 року; що саме цей період становить 217 місяців, що відповідає терміну « коли особа дізналася про закриття кримінального провадження».

Зазначає, що для розрахунку компенсації моральної шкоди слід визначити дані мінімального грошового забезпечення за посадовим окладом., який підтверджено довідкою правонаступника в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 , копія якої додано до апеляційної скарги. Остаточна сума компенсації таким чином становить 1453900,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу Державної казначейської служби Новосельський А.О. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03.06.2019 залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що доводи апеляційної скарги, які обґрунтовані положеннями ст. 440 ЦК України ( в редакції до 01.01.2004 року) є безпідставними та суперечать роз`ясненням , викладеним в п.10-1 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 25.05.2001року.

У відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України військова прокуратура Харківського гарнізону просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу Державного казначейства України задовольнити в повному обсязі, рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 03.06.2019 у справі №644/9923/18 скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у позовних вимогах у повному обсязі.
Зазначає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що судом першої інстанції не враховано факт застосування до останнього запобіжних заходів, є необґрунтованими, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції враховано факт перебування позивача з 24.11.2000 по 01.02.2001року в СІЗО, та подальше перебування у статусі підозрюваного до 18.09.2017 року.

Також вказує, що в апеляційній скарзі позивач наполягає на необхідності збільшення суми компенсації моральної шкоди шляхом перерахування її виходячи з мінімального місячного грошового забезпечення в розмірі 6 700 грн. з посиланням на довідки військової частини НОМЕР_2 , на кожен місяць перебування під слідством, та встановленні її у сумі 1 453 900 грн., посилаючись на додаткові докази. Але під час розгляду справи в суді першої інстанції зазначені докази долучено не було, в апеляційній скарзі позивачем не обґрунтовано та не надано доказів щодо неможливості подання документів на підтвердження розміру матеріального забезпечення під час розгляду справи в суді першої інстанції.Крім того, у відповідності до поданої позивачем медичної документації щодо стану його здоров`я не можливо встановити причинно-наслідковий зв`язок між погіршенням здоров`я останнього та знаходження його під слідством.
Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що карна справа № 1/201-2000 від 23.05.2000 має відношення до кримінального провадження за № 0000009 від 12.02.2013., в межах кримінального провадження №0000009 від 12.02.2013 відносно позивача не проводилися жодних слідчих (розшукових) дій, тобто, будь-яким чином не порушувалисяправа та законні інтереси останнього, що виключає підстави для відшкодування моральної шкоди за вказаний період.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити, проти апеляційної скарги Державна казначейська служба України заперечував, просив залишити її без задоволення, а судове рішення змінити відповідно до вимог викладених в його апеляційній скарзі.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 відмовився від розгляду його клопотання про витребування документів з військової прокуратури, слідчого відділу Індустріального ВП ГУНП в Харківській області, а також про долучення до справи нових доказів, оскільки вважав, що в матеріалах справи достатньо доказів, якими підтверджується факт спричинення йому моральної шкоди внаслідок незаконного кримінального переслідування.

Представник відповідача Державна казначейська служба України Мельниченко В.С. в судовому засіданні проти апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечував, просив залишити її без задоволення, підтримав апеляційну скаргу ДКС України та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача військової прокуратури Харківського гарнізону Чехунов М.Н. в судовому засіданні проти апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечував, просив залишити її без задоволення, підтримав апеляційну скаргу ДКС України та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Державна казначейська служба України рішення суду першої інстанції оскаржується у повному обсязі, а ОСОБА_1 рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова оскаржується в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги Державної казначейської служби України та ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню за таких підстав.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК).

Судовим розглядом встановлено, що постановою військового суду Харківського гарнізону від 01 лютого 2001 року санкцію військового прокурора Харківського гарнізону на арешт ОСОБА_1 скасовано, ОСОБА_1 з-під арешту звільнено негайно. (т.1. а.с.73-75).

Відповідно до довідки Харківського слідчого ізолятору ( №27) від 01.02.2000 р. № 001257 ОСОБА_1 утримувався у місцях позбавлення волі з 24.11.2000 р. по 01.02.2001 р. ( т.1.а.с.13).

Згідно обвинувального висновку від 05.09.2002, затвердженого заступником військового прокурора північного регіону України полковником юстиції А.М.Маркевич по кримінальній справі за обвинуваченням колишнього командира в/частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_1 в скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст. 410 ,ч.2 ст. 423, ч.2 ст. 366, ч.2 ст. 358, ч.2 ст. 209 КК України, громадянина ОСОБА_2 в скоєнні злочинів, передбачених ч.3 ст. 27- ч.2 ст. 410, ч.4 ст. 190, ч.2 ст. 364, ч.2 ст. 222, ч. 2 ст. 209, ч.2 ст. 358, ч. 2 ст. 366 КК України, громадянина ОСОБА_3 в скоєнні злочинів, передбачених ч.5 ст. 27ч.2 ст. 410, ч.4 ст. 190, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст 222, ч.2 ст. 209, ч. 2 ст. 366 КК України, ОСОБА_1 вчинив злочини, передбачені ч.2 ст. 410, ч.2 ст. 423, ч.2 ст. 209, ч.2.ст. 366, ч.2 ст. 358 КК України, на майно обвинуваченого ОСОБА_1 накладено арешт ( т.1.а.с.133 зворотня сторона), порушено кримінальну справу стосовно ОСОБА_1 за ст.ст. 254 п. б, 172 ч.2 КК України 23 травня 2000 року, за ст. ст. 143 ч.2 ( в редакції Закону від 1960 року), 190 ч. 4, 191 ч.5, 27 ч. 2, 423 ч.2, 366 ч. 2 КК України- 2 листопада 2001 року. За ст.ст.410 ч.2,358 ч.2, 209 ч.2 КК України 5 червня 2002 року( т.1 а.с. 136 зворотня сторона та а.с. 137); стосовно ОСОБА_1 обрані (змінені) запобіжні заходи підписка про невиїзд 30 червня 2000року, змінена на тримання під вартою 24 листопада 2000 року, скасовано ВС Харківського гарнізону та застосована підписка про невиїзд 1 лютого 2001 року (т.1.а.с. 137 зворотня сторона) ( т. 1 а.с. 79-140).

Згідно вироку військового апеляційного суду Центрального регіону України від 30 вересня 2003 року ОСОБА_1 визнано винним у вчинення злочинів, передбачених ст. 423,ч.2, ст. 425 ч. 2, 366 ч. 2 КК України та засуджено до чотирьох років позбавлення волі, з позбавленням права займати посади, пов`язані з товарно-матеріальною відповідальністю та адміністративно-господарськими функціями строком на два роки, та , у відповідності до ст. 54 КК України, з позбавленням військового звання « полковник запасу». У відповідності до ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк два роки. На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_1 обов`язки не виїжджати за межі України без дозволу органу кримінально-виконавчої системи та повідомляти ці органи про зміну місця проживання або роботи. Задоволено цивільний позов до ОСОБА_1 в сумі 2000000 грн. ( т. 1 а.с. 141-168).

Ухвалою колегії суддів Військової судової колегії Верховного Суду України від 26 січня 2005 року касаційну скаргу зокрема ОСОБА_1 задоволено частково. Вирок військового апеляційного суду Центрального регіону від 30 вересня 2003 року щодо засудженого зокрема ОСОБА_1 скасовано, справу направлено до військового апеляційного суду Центрального регіону на новий судовий розгляд у іншому складі суду (т.1.а.с. 169-179).

Згідно вироку Військового апеляційного суду Центрального регіону України від 29 березня 2006 року ОСОБА_1 по обвинуваченню у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 424, ст. 423,ч.2, 366 ч. 2 КК України визнано невинним та виправдано на підставі ч.2 ст. 6 КПК України, то б то за відсутністю в їх діях складу зазначених злочинів, запобіжний захід відносно ОСОБА_1 підписку про невиїзд - скасовано ( т.1. а.с. 180-198).

Згідно ухвали колегії суддів Військової судової колегії Верховного Суду України від 06 листопада 2006 року касаційне подання прокурора задоволено частково, вирок Військового апеляційного суду Центрального регіону України від 29 березня 2006 року щодо засудженого , зокрема, ОСОБА_1 скасовано, справу направлено на додаткове розслідування.(т.1 а.с. 199- 206).

Згідно постанови судді військового апеляційного суду Центрального регіону України від 29 березня 2006 року від 05 грудня 2007 року по кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_1 та інших у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 424, ст. 423,ч.2, 366 ч. 2 КК України повернуто на додаткове розслідування військовому прокурору Центрального регіону України ( т. 1 а.с. 207-209).

Згідно постанови Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 30 грудня 2011 року кримінальну справу відносно ОСОБА_1 та інш. повернуто на додаткове розслідування військовому прокурору Центрального регіону України. ( т.1. а.с. 212-214)

Згідно ухвали апеляційного суду Харківського області від 24 квітня 2012 року постанову Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 30 грудня 2011 року про направлення кримінальної справи за обвинувачення ОСОБА_1 та інш. військовому прокурору Центрального регіону України на додаткове розслідування скасовано, кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі. Запобіжний захід у відношенні ОСОБА_1 підписка про невиїзд залишено без змін ( т.1.а.с. 215-216).

Згідно постанови Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 08 червня 2012 року кримінальну справу відносно ОСОБА_1 та інш. повернуто на додаткове розслідування військовому прокурору Центрального регіону України. Запобіжний захід у відношенні ОСОБА_1 підписка про невиїзд залишено без змін ( т.1 а.с. 217-219).

Згідно ухвали апеляційного суду Харківського області від 28 серпня 2012 року постанову Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 8 червня 2012 року про направлення кримінальної справи за обвинувачення ОСОБА_1 та інш. військовому прокурору Центрального регіону України на додаткове розслідування залишено без змін (т.1.а.с. 220-221).

Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 18 вересня 2017 року, начальником СВ Індустріального ВП ГУНП в Харківській області підполковником міліції Калган Н.П., кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000009 від 12 лютого 2013 року, за ознаками кримінальних правопорушень , передбачених ч.2 ст. 192 ч.2 ст. 366 ч.2 ст. 364 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінальних правопорушень.(т.1 а.с.8-12).

Матеріали справи містять (т.1. а.с. 226-236) витяги із історії хвороби ОСОБА_1 , з яких вбачається, що він неодноразово проходив лікування в умовах стаціонару у 2002; 2003; 2006 , 2007, 2012 роках з приводу наслідків повторних (1988,2002 рр) черепно-мозкових травм.

Згідно копії посвідчення серія НОМЕР_3 від 08.08.2013 ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни, інвалідів війни, посвідчення видано безстроково ( т. 1а.с. 15).

Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 21 липня 2003 року ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , та з 17 травня 2000 року по 21 грудня 2002 року знаходився за штатом в зв`язку з чим грошове забезпечення отримував згідно наказу МО України №75 від 05.03.2001 не в повному обсязі. ( т.1 а.с.26).

В матеріалах справи (т.1.а.с. 237) також містяться копії проїзних документів на ім`я ОСОБА_1 , за маршрутами АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачу була спричинена моральна шкода в результаті незаконних дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, зважуючи на тривале знаходження у статусі підозрюваного, необхідність приймати участь в різних слідчих чи судових процесах, обмеження у свободі пересування, все це порушувало нормальні життєві зв`язки позивача, вимагало додаткових зусиль для організації свого життя та життя сім`ї, тривале кримінальне переслідування негативно відображалось на психоемоційному стані.

В цій частині колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, однак вважає, що при визначені розміру відшкодування моральної шкоди та при викладені резолютивної частини судового рішення щодо компенсації цієї шкоди Державною казначейською службою України саме за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку, суд припустився помилки, з огляду на таке.

Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, як визначено частиною другою статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі.
Судом першої інстанції досліджено та надано належну правову оцінку зібраним у справі доказам, у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, та встановлено фактичні обставини справи, які мають значення для вирішення справи та правильно встановлено, що позивач ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством, а отже, наявні підстави для відшкодування на його користь моральної шкоди.

З огляду на викладене доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Однак, колегія суддів вважає за необхідне виключити відомості з резолютивної частини рішення про суб`єкта його виконання та відшкодовуючи моральну шкоду, виходити із того, що позивач перебував під слідством чи судом неповних 208 місяців.

Колегія суддів погоджується з доводами скаржника ДКС України стосовно неправильного зазначення в резолютивній частині судового рішення відомостей про суб`єкта його виконання, а саме: «Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку».

Так, судовим розглядом встановлено, що позивач ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством з 23 травня 2000 року по 18 вересня 2017 року, тобто 195 місяці та 26 днів.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, проте суд також має оцінити надані позивачем докази, визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічний висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
При визначенні розміру на відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, належить виходити із розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час відшкодування, тобто ухвалення судового рішення.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено у 2019 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 4173 гривні.

Таким чином, ураховуючи термін перебування позивача під слідством, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення моральної шкоди на користь позивача в сумі 817 351,60 грн. (4173 грн. х 195 мес = 813 735 грн.) + ( (4173 грн. : 30) х 26 днів =3616,60 ) .

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 зроблено висновок, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

З урахуванням висновку, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи, а територіальний орган казначейства приймав участь у розгляді цієї справи, реалізуючи всі процесуальні права відповідача.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги Державної казначейської служби України та ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 03.06.2019 року підлягає зміні в частині визначення розміру компенсації завданої позивачу моральної шкоди моральної шкоди, завданої позивачу та стягуючи на його користь 817 351, 60 грн.

Вказані зміни відображаються в резолютивній частини рішення у відповідності до ч. 4 ст. 376 ЦПК України. .

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

У постанові від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18) Велика Палата зазначила, що «резолютивні частини рішень у вказаних спорах не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання».

Відповідно до частини 1 та частини 4 статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Таким чином застосування при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року є обов`язком суду та не залежить від задоволення або не задоволення клопотань учасників справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ч. 4 ст.376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 червня 2019 року змінити.

Позов ОСОБА_1 до військової прокуратури Харківського гарнізону, Управління Державної казначейської служби України в Індустріальному районі м. Харкова, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури, суду задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_4 ) суму у рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 817 351(вісімсот сімнадцять тисяч триста п`ятдесят одну) грн.,60 (шістдесят) коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 листопада 2019 року.

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : О.М. Хорошевський

В.Б.Яцина