15 листопада 2019 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді Таран Н.Г.
секретаря судового засідання Раєвського П.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
В провадження Деснянського районного суду м. Києва надійшов вищевказаний позов. Як на підставу свого позову позивач вказував на те, що є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 є колишнім чоловіком доньки позивача - ОСОБА_3 Донька перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 10.08.2001 року по 11.05.2018 року. За згодою позивача відповідач ОСОБА_2 був вселений та зареєстрований в належну позивачу квартиру, як член сім'ї 24.12.2002 року в зв`язку з одруженням з донькою ОСОБА_3 . На час звернення до суду в належній позивачу квартирі зареєстровані п`ять осіб: позивач, його донька - ОСОБА_3 та двоє її дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Проте, 01.10.2018 року ОСОБА_2 залишив належну позивачу квартиру і з того часу в ній не проживає, не цікавиться нею, не приймає участі в оплаті квартплати та комунальних послуг. Його особисті речі в квартирі відсутні. Відсутність ОСОБА_2 в належній позивачу квартирі понад один рік підтверджується Актом про фактичне його не проживання складеним ОСББ « Арсеналець ». Зі свого боку позивач ніколи не перешкоджав ОСОБА_2 в користуванні належною йому квартирою. Квартиру він залишив добровільно. Його фактичне місце проживання та засоби зв`язку на час звернення до суду позивачу невідомі. З урахуванням остаточної заяви позивача про зміну предмету та підстав позову останній просив суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 09.11.2018 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява від 07.10.2019 року про те, що останній не заперечує проти розгляду справи у його відсутність. Позов підтримує та просить його задовольнити з підстав викладених в ньому.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, повідомлявся про місце та час розгляду справи згідно з положеннями ст. 128 ЦПК України, про причину неявки не повідомив, відзив на позов не подав, заяву про розгляд справи за його відсутності не надіслав.
Оскільки відповідач від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності у судове засідання не з`явився, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Судом на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав та свідоцтвом про право власності від 16.08.2012 року, яке видане на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення №1247-С.
Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на власний розсуд.
Відповідач по справі є колишнім чоловіком дочки позивача ОСОБА_3 , на підтвердження чого надав заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11.05.2018 року, відповідно до змісту якого вбачається, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.
За твердженнями позивача, які викладені в позовній заяві та не спростовані відповідачем на час звернення до суду в належній позивачу квартирі зареєстровані п`ять осіб, зокрема: позивач, його донька - ОСОБА_3 та двоє її дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Як з`ясовано судом, відповідач у спірній квартирі не проживає, не сплачує комунальні послуги та не бере участі в утриманні квартири, внаслідок чого у позивачів виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг.
На підтвердження того, що відповідач не проживає у спірній квартирі позивач надав акт про фактичне не проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , який складений мешканцями сусідніх квартир та засвідчений головою правління та членом ОСББ «Арсеналець-28», відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 з 01.10.2018 року змінив місце проживання.
Аналіз положень гл.32 ЦК свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Відповідач вселилась у спірну квартиру як член сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом.
Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Судом встановлено, що позивач є власником спірної квартири.
Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК.
Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС.
Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 16.01.2019 року в справі №243/7004/17-ц.
Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві...» («Кривіцька та Кривіцький проти України» § 41,42, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року).
Враховуючи фактичні обставини справи, суд повинен встановити відповідність визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням критеріям, що викладені в п.2 ст.8 Конвенції.
Згідно з ч.2 ст.406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Тобто, в даному випадку втручання у право відповідача здійснюється згідно з законом.
Позивач, обґрунтовуючи позовну заяву, вказав, що вимоги мотивовані усуненням перешкод у реалізації ним права користування та розпоряджання належного йому нерухомим майном, тобто - метою втручання останнього є захист інтересів власника, що підпадає під виняток передбачений п.2 ст.8 Конвенції.
Аналізуючи баланс інтересів між власником майна та відповідачем по справі, суд враховує, що позивачеві належить спірна квартира на праві приватної власності.
Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК, проживання у квартирі, що є об`єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об`єктом власності.
Відповідно до ст.321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідач по справі є колишнім чоловіком дочки позивача, його вселення до спірної квартири мало місце як члена сім`ї. Будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось.
Згідно приписів ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки вони містять у собі інформацію щодо предмета доказування, логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким що втратив право на користування житловим приміщенням.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню.
Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати по оплаті судового збору у розмірі 704,80 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 317, 319, 321, 391, 405, 406 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 128, 247, 263, 265, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати зі сплати судового збору в сумі 704,80 грн.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його прийняв, за письмовою заявою відповідача, поданою з врахуванням вимог ст. 285 ЦПК України. Заява про перегляд рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Сторони по справі:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя: Н.Г. Таран