РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019

м.Харків

Справа № 639/6231/18

провадження 2/639/549/19

Жовтневий районний суд м.Харкова

у складі: головуючого - судді Єрмоленко В.Б.

за участю секретаря- Міжиріцької А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3 особа- ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за договором позики та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду у жовтні 2018 р. з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договором позики від 06.03.2017р. у розмірі 150 000 доларів США в гривневому еквіваленті згідно офіційного курсу НБУ станом на день ухвалення судового рішення, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання -1134 доларів США в гривневому еквіваленті, 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі, еквівалентному 6000 доларам США та судових витрат.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що між ним та ОСОБА_2 06.03.2017 р. укладено договір позики , за умовами якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти у сумі 150 000 доларів США, а ОСОБА_2 зобов`язувалася повернути борг в строк до 31.07.2018 року. Договором передбачалось, що до 31.12.2017 р. відповідач поверне 75 000 доларів США, а решту суми в обумовлений строк до 31.07.2018 р., проте жодних коштів не виплатила та дій, направлених на виконання договору, не здійснила.

Як зазначає позивач, 11.10.2018 р. він направив письмову вимогу ОСОБА_2 про сплату боргу та 3% річних за користування чужими грошима, але отримав відповідь, що відповідач не в змозі виконати свої договірні зобов`язання за договором позики через фінансову неспроможність, суму заборгованості визнає, що змусило позивача звернутися до суду з позовом про примусове стягнення.

Позивач, а також його представник ОСОБА_4 , представник позивача ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись завчасно, належним чином. 17.01.2019 р. від ОСОБА_1 отримано клопотання про можливість розгляду справи без його участі,у зв`язку з проживанням в м.Києві, позовні вимоги підтримує і просить їх задовольнити, у справі наявні всі докази ( а.с. 51).

Відповідач ОСОБА_2 , її представник ОСОБА_6 в судове засідання також не з`явились, про причини неявки суд не сповістили. Від ОСОБА_2 14.01.2019 р. отримана заява, якою вона повідомляє, що борг в сумі 150 000 доларів США, а також 7134,24 доларів США в гривневому еквіваленті за порушення виконання зобов`язань та суму судового збору визнає, підтримує заявлені ОСОБА_1 вимоги і просить розглядати справу за її відсутністю ( а.с. 52).

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 28.11.2018 р. заява ОСОБА_1 про забезпечення позову суду та накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2 є в межах суми боргу 7 млн. 382 тис. 473,95 грн. повернути заявнику ( а.с. 19).

Ухвалою суду від 06.12.2018 р.у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_4 про забезпечення позову та накладення арешту на все майно боржника, у тому числі квартиру АДРЕСА_1 , Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 , земельну ділянку по АДРЕСА_3 , земельну ділянку в садівничому товаристві «Клен» Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області відмовлено ( а.с. 39-40).

18.12.2018 р. ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 17.01.2019 р.запропоновано ОСОБА_1 надати суду оригінал договору позики та розписку відповідача, у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача відмовлено ( а.с . 65-66).

Представник третьої особи - адвокат Ковкін О.В. в судовому засіданні проти задоволення позову ОСОБА_1 заперечував, посилаючись на те, що на теперішній час у ОСОБА_2 наявна заборгованість перед третьою особою- ОСОБА_3 у розмірі більше трьох мільйонів гривень, відкриті виконавчі провадження, на майно боржника накладено заборону, звернення до суду брата чоловіка з позовом про стягнення боргу майже одночасно з позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя є формою уникнення відповідальності за грошовими зобов`язаннями.

У лютому 2019 р. ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання договору позики від 03.03.2017 р. недійсним, посилаючись на те, що вважає цей договір фіктивним, оскільки з 2016 р. між ним та ОСОБА_2 велись майнові спорі з приводу грошових коштів, які ОСОБА_2 йому заборгувала. Рішеннями суду від 10.04.2017 р. та 10.07.2017 р. з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто 1 748 027,65 грн. та 1 564 825 грн. відповідно, відкрито виконавче провадження 04.01.2018 р. № 55477281.

Як стверджує ОСОБА_3 , з_ метою уникнення стягнення на майно ОСОБА_2 , з середини 2018 р. вона ініціює низку судових процесів для виведення майна зі складу своєї власності та ускладнення виконання судових рішень щодо стягнення з неї грошових коштів.Так, у вересні 2018 р., ОСОБА_7 ( рідний брат позивача за цим позовом ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Рішенням суду від 22.11.2018 р. позовні вимоги про розірвання шлюбу між ОСОБА_7 і ОСОБА_2 задоволені , у позові ОСОБА_7 до ОСОБА_2 третя особа- ОСОБА_3 про поділ майна подружжя відмовлено рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова 12.07.2019 р. Навіть після розірвання шлюбу подружжя ОСОБА_8 , як зазначає ОСОБА_3 , продовжують спільно проживати, що підтверджено доказами, регулярно разом подорожують за кордон і це свідчить про надання неправдивих показань у цивільних справах, введення в оману суд задля уникнення звернення стягнення на майно ОСОБА_2 . У цивільній справі про поділ майна подружжя ОСОБА_8 намагалися затвердити мирову угоду, визнавши за ОСОБА_7 право власності на половину майна, що зареєстровано за ОСОБА_2 , а другу половину передати чоловіку за плату.

В подальшому, рідним братом ОСОБА_7 - ОСОБА_1 подано позов про стягнення 150 000 доларів США, начебто позичених ОСОБА_2 .

Обгрунтовуючи свої вимоги та відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки ОСОБА_3 посилається на те, що оспорюваний договір позики укладено з метою збільшення суми боргових зобов`язань ОСОБА_2 , з метою унеможливити ( значно ускладнити) звернення стягнення на рахунок її майна.Реального наміру передавати грошові кошти, використовувати їх та повертати сторони не мали та не передбачали на майбутнє. Крім того, просить врахувати, що позикодавець ОСОБА_1 перебуває на пенсії, не є заможною особою, у якої мається можливість надати такі величезні суми грошових коштів, в нього відсутні реальні джерела походження цих коштів, що свідчить про те, що у дійсності 150000 доларів США не передавались відповідачу. Вважає, що у ОСОБА_2 також відсутні підтвердження використання нібито запозичених коштів, що свідчить про відсутність обгрунтованої та реальної потреби у запозиченні вказаної суми. Не були використані такі кошти і на погашення заборгованості Вказані кошти не були використані на погашення заборгованості та виконання судових рішень. До таких, на думку ОСОБА_3 незаконних дій, відповідач вдалася після того, як у виконавчому провадження почали активно вживатися заходи щодо реалізації належного ОСОБА_2 майна. За фактом умисного невиконання рішення судів та створення перешкод Новобаварським відділом поліції ГУНП в Харківській області розпочато кримінальне провадження 23.01.2019 за ч.1 ст. 382 КК України. З посиланням на ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України, просить визнати недійсним договір позики, укладений 06.03.2017 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 72-76).

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 20.02.2019 р. до участі у справі в якості 3 особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, залучений ОСОБА_3 , позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_2 прийнята та об`єднана в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу. За клопотанням ОСОБА_3. , до участі у справі в якості співвідповідача за його позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики залучено ОСОБА_1 ( а.с.94-96, 107-108).

Ухвалою суду від 30.07.2019 р. повторно витребувані у ОСОБА_1 оригінали договору позики від 06.03.2017 р., розписки ОСОБА_2 ( а.с. 165-167). Вимога суду ОСОБА_1 не виконана.

Відповідач ОСОБА_1 , не погодившись з позовом ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, 24.07.2019 р. надав відзив, в якому стверджує, що жодного відношення до тих боргових обов`язків, які сформувалися у ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 він не має, чинне законодавство не забороняє надавати гроші в борг родичам. Визнає, що зараз він дійсно перебуває на пенсії, однак все своє життя працював в сфері будівництва на керівних посадах, наприклад , з 2004 р. був директором Департаменту капітального будівництва ТОВ «Трейдінвестбуд», що забезпечувало йому високий постійний заробіток. Відповідач зазначає, що йому не відома мета ОСОБА_2 на позичення та використання грошей, але знає про важкий період в сфері її бізнесу, виключення її за підробними документами зі складу засновників ТОВ «Автомобіліст», відчуження частки ТОВ «Спілка інвалідів «Автомобіліст» іншій особі. Крім того, ОСОБА_2 хворіла, як і її батьки, що проживають в Російській Федерації і потребували важкого тривалого лікування за кордоном.

Як зазначає відповідач, ОСОБА_3 не надав жодних доказів фіктивності договору позики та не є зрозумілим, чому він вважає свої вимоги до ОСОБА_2 першочерговими, які його права порушені, оскільки ОСОБА_1 також буде претендувати на погашення боргу за рахунок наявного у боржника майна ( а.с. 129-131).

Суд, вислухавши пояснення і доводи сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши належність та допустимість кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, які містяться у справі, приходить до наступного.

Згідно ксерокопії договору позики , 06.03.2017 р. між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено в письмовій формі договір позики, за умовами якого позикодавець ОСОБА_1 надав у позику ОСОБА_2 150 000 доларів США. Строк надання позики становить 16 календарних місяців з моменту реальної передачі всієї грошової суми, до 06.07.2018 р. Позикодавець зобов`язується невідкладно передати позику одразу після підписання договору.Факт одержання позики підтверджується розпискою, власноруч написаною позичальником. Пунктом 3.4 договору встановлено, що позичальник зобов`язується повертати суму боргу в наступному порядку: до 31.12.2017 р. позичальник повертає позикодавцю 75000 доларів США, в строк 31.07.2018 р. -75000 доларів США. Позикодавець має право на одержання від позичальника плати за користування позикою, у вигляді відсотків від суми позики у розмірі 3% річних ( п. 4 договору).

Розпискою від 06.03.2017 р. (надана ксерокопія) ОСОБА_2 підтвердила факт укладення з ОСОБА_1 договору позики, отримання позики в сумі 150000 доларів та зобов`язалася повернути борг в строк до 31.07.2018 р.( а.с. 5-7).

11.10.2018 р. від імені ОСОБА_1 ( зареєстрований в м. Київ), в м.Харкові направлена на адресу ОСОБА_2 цінним листом вимога виконати обов`язок за договором позики від 06.03.2017 р. та повернути грошові кошти у розмірі 150 000 доларів США та 3% річних від суми позики за користування грошовими коштами , тобто 6000 доларів США (а.с. 8-9).

Як вбачається з нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю. 19.10.2018 р. відповіді на вимогу, ОСОБА_2 повідомила позикодавця, що вона не в змозі виконати свої договірні зобов`язання за договором позики, повернути 150 000 доларів, адже не має вказаної суми грошових коштів ( а.с. 10).

Судом встановлено, що постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м.Харків ГТУЮ у Харківській області від 04.01.2018 р. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого 28.12.2017 р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за договором про завдаток 60000 доларів США, що становить 1561380 грн., а також понесених витрат-3445 грн., а всього 1 564 825 грн. ( а.с. 59).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області від 15.11.2018 р. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого 31.07.2018 р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за договором позики від 20.04.2016 р. 1 741 137,56 грн., судових витрат- 6890 грн., а всього 1 748 027,65 грн. ( а.с. 85).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_2 , на належне нерухоме майно, а саме земельну ділянку 88 пл. 0,08 га у садівничому товаристві «Клен» сщ/рада Пісочинська, земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель громадської забудови у АДРЕСА_11 , Ѕ квартири АДРЕСА_2 накладено обтяження ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 25.08.2016, постановою Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м.Харкова ГТУЮ у Харківській області 22.01.2018 р. ( а.с. 54-58).

У вересні 2018 р. ОСОБА_7 пред`явив до Жовтневого районного суду м.Харкова позов до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та про поділ майна подружжя, відповідно до якої він просив визнати за ним право власності на належну ОСОБА_2 частку на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , частку квартири по АДРЕСА_12 та стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у розмірі Ѕ від ринкової вартості земельної ділянки в садівничому товаристі «Клен». У грудні 2018 р. від представника позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_5 ,с представника відповідача- ОСОБА_6 надійшла заява про затвердження мирової угоди та мирова угода, від якої 20.02.2019 р. сторони відмовилися.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 12.07.2019 р., що набрало законної сили, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , третя особа- ОСОБА_3 відмовлено, скасовані заходи забезпечення позову по цивільній справі №639/5514/18 , які були вжиті ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 листопада 2018 року, щодо оголошення заборони відчуження нерухомого майна ОСОБА_2 . Судом зазначено, що дії сторін по справі є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, що може призвести до порушення майнових інтересів кредитора - ОСОБА_3 та направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника - ОСОБА_2 .

Як стверджує 3 особа ОСОБА_3 , у зв`язку з неправомірними діями ОСОБА_2 , її колишнього чоловіка та брата колишнього чоловіка ОСОБА_1 , 17.01.2019 р. він звернувся із заявою до Новобаварського відділення поліції Київського відділу поліції ГУ НП в Харківській області про вчинення зазначеними особами кримінальних правопорушень за ознаками ч.1 ст. 388, ч.3 ст. 382 КК України. Відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.01.2019 ( а.с. 88-90).

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначена правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду України, викладений у постановах: від 18 вересня 2013 року № 6-63 цс 13; від 02 липня 2014 року № 6-79 цс 14.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 06.03.2017 ОСОБА_1 зазначив, що він був матеріально спроможним надати у борг 150 тис. доларів США, оскільки зараз він пенсіонер, але все своє життя працював в сфері будівництва на керівних посадах, що забезпечувало йому високий постійний заробіток,зараз перебуває на пенсії, надавши копію своєї трудової книжки, з якої вбачається, що ОСОБА_1 після закінчення Київського будівельного технікуму транспортного будівництва , з 1979 р. працював монтером,майстром, виконавцем робіт будівельного управління до 2004 року, потім прийнятий на посаду провідного інженера, а в подальшому працював головним інженером Департаменту капітального будівництва ТОВ «Промбудіндустрія», з грудня 2007 р. - директором Департаменту з контролю якості ТОВ «ТрейдІнвест», з 2011 р. по 2013 р.- директором Департаменту капітального будівництва ТОВ « Промбудіндустрія». При цьому, належним чином засвідчених довідок про суми заробітної плати за період роботи його керівником підрозділів підприємств ( з грудня 2008 р. по січень 2013 р.) або іншу інформацію, яка б підтвердила джерела доходів та можливість заощадити 150 000 доларів США, а також наявність такої суми ОСОБА_1 не надав ( а.с. 132-143).

Відповідачем також не представлено доказів того, що при наявності боргу перед ОСОБА_3 за рішеннями суду в загальній сумі 3 312 852 грн., при відсутності роботи або доходів, вона позичала строком на 16 місяців таку суму коштів та була в змозі їх повернути протягом перших 10 місяців -75 тис. доларів США та на протязі подальших 7 місяців -81 тис. доларів США, включаючи залишок боргу та 3% річних за користування чужими грошима, про що також було відомо позивачу ОСОБА_1 . Не наведено даних про витрати зазначеної суми, з урахуванням того, що борг перед третьою особою ОСОБА_3 , при відкритих виконавчих провадженнях, вона не погасила та не намагалась почати виконувати рішення суду.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Частиною третьою статті 13 ЦПК України передбачається принцип диспозитивності, згідно з яким учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору позики з братом чоловіка з метою неможливості звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином,а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша.

Відповідно до частини другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Судом встановлено, що укладаючи договір позики з братом чоловіка сторони були обізнані про наявність судового спору та рішення суду , яким стягнуто на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_2 за договором позики 1741 137,65 грн., за договором про завдаток -1564825 грн. і боржник передбачав негативні наслідки для себе у випадку виконання вказаних судових рішення. Отже, воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, оскільки стягнення 150 000 доларів США, при наявності боргових відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , вказують на те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спірний правочин вчинено з метою ухилитись від виконання в майбутньому судового рішення про стягнення грошових коштів.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року, за наслідками розгляду цивільної справи № 369/11268/16-ц, не відступаючи від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.

Оспорюваний договір позики було укладено з метою штучного збільшення суми боргових зобов`язань ОСОБА_2 шляхом отримання рішення суду про стягнення боргу за неіснуючими зобов`язаннями та унеможливити або значно ускладнити звернення стягнення на її майно. Реального наміру передавати грошові кошти, використовувати їх, та повертати сторони не мали та не передбачали на майбутнє.

З огляду на встановлені обставини суд вважає, що маються правові підстави визнати недійсним на підставі статті 234 ЦК України оспорюваний договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 06.03.2017 р.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 89, 133, 141, 259, 264, 265 ЦПК України, cуд,-

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3 особа- ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за договором позики від 06 березня 2017 р. в сумі 157 134 долари США- відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір позики від 06 березня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на суму позики у розмірі 150 тисяч доларів США, зі строком повернення боргу до 31 липня 2018 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

У відповідності до п. 15.5 ч.1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони: Позивач: ОСОБА_1 ( паспорт НОМЕР_1 , виданий Дніпровським РВ ГУДМС України в м.Києві 17.02.2015 р., АДРЕСА_8 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 , прож. АДРЕСА_9 ).

3 особа: ОСОБА_3 ( ІПН НОМЕР_3 , прож. АДРЕСА_10 ).

Повне судове рішення складено 25.11.2019.

СУДДЯ -