КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року місто Київ.

Справа 365/716/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/5826/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.,

секретарь судового засідання Гордійчук Ж.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Згурівського районного суду Київської області від 24 січня 2019 року (у складі судді Хижного Р.В., повний текст рішення складено 01 лютого 2019 року)

в справі за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Родина 2007» про визнання недійсним договору оренди землі від 20.04.2016 року, як такого, що вчинений під впливом тяжкої обставини,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до Згурівського районного суду Київської області з вищезазначеною позовною заявою, в якій зазначала, що їй згідно державного акту серії НОМЕР_1 на праві власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,9944 га, яка розташована на території Шевченківської сільської ради Згурівського району Київської області. 20.04.2016 року до місця проживання прийшла невідома жінка та запропонувала позивачці підписати документи, за якими вона буде отримувати гроші за оренду її земельної ділянки. На той час позивачка мала 93 роки, вкрай слабкий стан здоров`я та була майже незрячою через хворобу очей. Позивачка потребувала грошей, а тому погодилась на пропозицію та підписала наданий документ. Сам текст договору позивачка змогла прочитати лише після проведення операції на очах в травні 2018 року та часткового повернення зору. Саме після прочитання договору, позивачка зрозуміла, що це договір оренди її земельної ділянки, згідно умов якого належна позивачці земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,9944 га передана в оренду відповідача Фермерського господарства «Родина 2007» (далі - ФГ «Родина 2007»). Укладений договір містить вкрай невигідні для позивачки умови, зокрема, орендна плата за ним є низькою. Також договір оренди був підписаний позивачкою через необхідність коштів для проведення операції на очах. Позивачка зверталась до голови ФГ «Родина 2007» ОСОБА_2 з пропозицією розірвати договір, проте їй було категорично відмовлено. Враховуючи вищевикладене, позивачка просила суд визнати договір оренди землі недійсним та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 24 січня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Родина 2007» про визнання недійсним договору оренди землі від 20.04.2016 року, як такого, що вчинений під впливом тяжкої обставини відмовлено повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі вказує, що оскаржуване рішення їй не було вручено, а лише представнику. Судом неповно і не всебічно з`ясовано обставини по справі, які суд вважає встановленими, а саме: судом не встановлено особу, яка приносила позивачу на підпис поновлений договір оренди землі, датований 20.04.2016, не встановлено хто підписав договір оренди землі від імені голови ФГ «Родина 2007» і на підставі якої довіреності. Довіритель позивача не надавав пояснень, що ОСОБА_1 підписала договір через брак коштів на утримання онуків. Судом не встановлено та не досліджувались докази щодо існування договірних відносин між позивачем та ФГ «Родина 2007» ще з 2007 року, на що є посилання в рішенні. Судом зроблено посилання на те, що державну реєстрацію іншого речового права проведено 24.05.2016 року за №14715299, проте судом не враховано відсутність такої відмітки в примірнику договору позивача. Посилання суду на отримання позивачем орендної плати за землю, ідентичної орендній платі за іншими договорами цього орендаря є надуманими, не досліджено жодного доказу на підтвердження цієї обставини. Судом не надано взагалі правової оцінки факту, що позивач проживає тільки за рахунок пенсії. Також позивач зазначила, що вимушена була підписати такий договір, практично не убачивши його змісту із-за її тяжкої хвороби очей (відсутності в неї зору), потребуючи термінової грошової допомоги для проведення операції на її очах.

08.04.2019 було надіслано відзив на апеляційну скаргу. У відзиві представник зазначає, що суд виніс законне та обґрунтоване рішення з дотриманням вимог цивільного та цивільно-процесуального законодавства. Вказує на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а доводи викладені в ній - такими, що не відповідають дійсності та вимогам чинного законодавства. Тому просить залишити рішення Згурівського районного суду Київської області від 24 січня 2019 року без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи скарги підтримав.

Представник відповідача до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

В силу положень ч. 2 ст. 792 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору оренди землі від 20.04.2016) відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

В силу ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд вважав встановленими такі обставини.

ОСОБА_1 згідно державного акту серії НОМЕР_1 належить на праві власності земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,9944 га, яка розташована на території Шевченківської сільської ради Згурівського району Київської області, що встановлено з копії державного акту (а.с.10), копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.11-13).

20.04.2016 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ФГ «Родина - 2007» було укладено договір оренди, згідно якого позивачка передала належну їй на праві власності земельну ділянку в оренду позивачу на визначених умовах та проведено державну реєстрацію іншого речового права - права оренди земельної ділянки, номером запису про інше речове право 14715299 від 24.05.2016 року, що встановлено з копії договору оренди землі (а.с.8-9), копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.11-13).

Земельна ділянка згідно договору оренди передана у фактичне користування ФГ «Родина 2007» та використовується відповідачем за цільовим призначенням. За користування земельною ділянкою позивачці сплачується орендна плата (копії видаткових касових ордерів - а.с.32,33,34,38, копії накладних - а.с.35,37, копії списків на видачу паїв (зерно кукурудзи) - а.с.36).

Позивачка ОСОБА_1 з 2015 року перебувала під наглядом офтальмолога, їй було встановлено діагноз катаракта правого ока та зріла катаракту лівого ока. В травні 2018 році позивачці здійснено операцію з метою відновлення зору (копії медичної документації - а.с.14-16,58).

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

В пункті 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року роз`яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини.

Згідно з розділом 13 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.01.2017 року «Аналіз окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.

Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати таке. По-перше, ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити. По-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи. Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (постанова Верховного Суду від 17 квітня 2019 року справа № 507/1084/17 провадження № 61-35730св18).

Вирішуючи питання про визнання договору оренди землі від 20.04.2016 року недійсним з підстав зазначених позивачкою, суд встановив, що хвороба очей позивачки та потреба оперативного втручання для відновлення зору може розцінюватись як тяжка обставина. Проте позивачкою не було доведено, що саме наявність тяжких обставин спонукала її до укладення договору оренди, а метою укладення договору було усунення або зменшення таких обставин. Попередньо між сторонами вже існували договірні відносини, а саме земельна ділянка з 2007 року перебувала в оренді ФГ «Родина 2007». 20.04.2016 року між сторонами було укладено новий договір оренди. Орендна плата за вказаним договором є ідентичною орендній платі за іншими договорами цього орендаря. В період 2016-2018 років позивачка отримувала орендну плату. Дослідженими у справі доказами не доведено, що умови на яких був укладений оспорюваний договір були вкрай невигідними для позивачки. Також позивачкою не доведено, що за відсутності тяжких обставин правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. За вказаних обставин судом встановлено, що оспорюваний договір оренди не має всіх необхідних ознак правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки, а ні хвороба очей позивачки, а ні її похилий вік, а ні турбота про добробут онуків, не є тими тяжкими обставинами, що спонукали позивачку укласти договір оренди землі в розумінні ст. 233 ЦК України. Так як позивачкою не доведено, що спірний договір оренди був вчинений нею під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Вищенаведені обставини справи, які суд, вважав встановленими є доведеними, висновки суду про недоведеність вчинення договору оренди землі під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Доводи щодо не встановлення судом особи яка приносила договір оренди землі, та хто саме підписав договір оренди від імені голови ФГ «Родина 2007», і на підставі якої довіреності судом не приймаються, так як не впливають на законність рішення з огляду на підстави позову.

Так, заявник звернулася до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору оренди землі, який вчинено під впливом тяжкої обставини. Свою заяву обґрунтовувала тим, що на момент укладення договору з ФГ «Родина 2007» 20.04.2016 вона мала похилий вік - 93 роки, вкрай слабий стан здоров 'я, була «майже практично незрячою.

Представник позивача в судових засіданнях не ставив питання перед судом, та не заявляв клопотання про необхідність встановлення особи, яка приносила ОСОБА_1 на підпис договір оренди землі, датований 20.04.2016.

Статтею 64 ЦПК України передбачено, що представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Тобто, це обов`язок позивача подати всі наявні докази по справі.

Суд в силу принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК) не може вийти за межі позовних вимог. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Доводи щодо не надання довірителем позивача пояснень суду, що договір оренди був підписаний через брак коштів на утримання онуків, що є вимислом суду не відповідають дійсності, оскільки представник позивача в судовому засіданні суду першої інстанції, наголошував, що підтверджується і текстом апеляційної скарги, що ОСОБА_1 турбується про добробут п`ятьох онуків, які знаходяться на утриманні її сина - ОСОБА_3

Доводи щодо недоведеності висновків суду про існування договірних відносин між сторонами з 2007року також спростовуються наявними в справі доказами.

Стороною відповідача до суду було надано відзив на позов з додатками, а саме з належним чином засвідченими копіями інформації про отримання орендної плати (а.с. 32-36), та засвідченою копією договору оренди землі від 2007 року.

Жодного заперечення на відзив чи на спростування поданих з відзивом доказів від сторони позивача до суду не надійшло. Крім того, представник позивача в ході розгляду справи підтверджував факт існування між сторонами договірних відносин, та те, що саме він отримував орендну плату в тому числі і натуральною формою у вигляді зернових культур.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Доводи щодо не встановлення судом відсутності відмітки про проведення державної реєстрації договору оренди у примірнику позивача колегія суддів не приймає, виходячи з наступного.

3 01.01.2013 набрали чинність Закон України «Про Державний земельний кадастр», постанова Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру», зміни до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон).

Положеннями статті 2 Закону визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З 01.01.2013 повноваженнями щодо проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень наділена Державна реєстраційна служба (Укрдержреєстр), яка веде єдиний державний реєстр речових майнових прав та обтяжень на нерухоме майно.

При цьому договір оренди (на момент правовідносин) укладався в 3-ох екземплярах по одному для кожної з сторін а інший для реєстраційного органу що здійснив таку реєстрацію, при цьому на жодному з договорів не проставлялися відмітки, чи позначки про таку реєстрацію. Всі подані документи, в тому числі договір оренди, сканувалися та формувалися в державному реєстрі речових прав до об`єкта нерухомості.

Тому відсутність відмітки в договорі не є підставою визнання договору оренди землі від 20.04.2016 року таким, що вчинений під впливом тяжкої обставини.

Інші доводи скарги висновків суду не спростовують.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що суд повно встановив обставини справи, які мали значення для її вирішення, надав оцінку доказам з дотриманням норм процесуального права, рішення ухвалив з додержанням норм матеріального права, а тому скарга залишається без задоволення.

Враховуючи, що від сплати судового збору за подання апеляційної скарги заявник звільнена, а апеляційна скарга залишається без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України в апеляційного суду відсутні підстави для відшкодування судових витрат за подання позовної заяви на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Згурівського районного суду Київської області від 24 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення .

Повний текст постанови складено 11 травня 2019 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді: Рубан С.М.

Іванченко М.М.