КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/17615/14

20 листопада 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Желепи О.В.

- Олійника В.І.

при секретарі - Осінчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами осіб, які не брали участі у справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 серпня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Коренюк А.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Регурецька Олександра Вадимівна про часткове припинення договору довічного утримання та визнання права власності на частину квартири, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Регурецька Олександра Вадимівна про часткове припинення, зміну договору довічного утримання та усунення перешкод у його виконанні.

03 жовтня 2016 року ОСОБА_3 подала до суду клопотання про заміну відповідача ОСОБА_4 належним відповідачем - Територіальною громадою в особі Київської міської ради, у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 та відсутності спадкоємців.

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Регурецька Олександра Вадимівна про часткове припинення договору довічного утримання та визнання права власності на частину квартири, в якому просила визнати договір довічного утримання від 18 жовтня 2012 року, укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Регурецькою О.В., реєстраційний номер 1666, в частині його укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 припиненим; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 182-183).

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 18 жовтня 2012 року ОСОБА_4 та її син ОСОБА_5 уклали з нею договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Регурецькою Олександрою Вадимівною, яким відчужувачі передали у власність набувачу ОСОБА_3 належну їм на праві спільної часткової власності квартиру АДРЕСА_1 . Зазначена квартира належала ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі по 1/2 частині кожному на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 11.03.1997 року ВО «Київський радіозавод» згідно з розпорядженням № 105 від 11.03.1997 року, зареєстрованого БТІ м. Києва 18.03.1997 року, реєстровий запис № 2691.

ІНФОРМАЦІЯ_1 відчужувач ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, а отже, договір довічного утримання від 18.10.2012 року у частині його укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 припинив свою дію, тому виконання зобов`язань набувачем ОСОБА_3 за цим договором припинилися по відношенню до відчужувача ОСОБА_5 .

Вказувала на те, що звернувшись до державного реєстратора прав на нерухоме майно з приводу реєстрації права власності на частку майна, вона отримала відмову у державній реєстрації права власності, оскільки подані документи не надають реєстратору встановити таке право, тобто необхідне чітке визначення її права власності, її частки на вказану квартиру.

Посилаючись на наведене, на підставі ч. 2 ст. 608, ст.. 748 ЦК України, позивачка просила задовольнити її позовні вимоги.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Регурецька Олександра Вадимівна про часткове припинення договору довічного утримання та визнання права власності на частину квартири задоволено.

Визнано договір довічного утримання від 18 жовтня 2012 року, укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Регурецькою Олександрою Вадимівною, зареєстрований в реєстрі за № 1667, в частині його укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 припиненим.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з таким рішенням суду, особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва віл 07 серпня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що заочним рішенням порушено її право власності на квартиру, оскільки 21.09.2017 року між нею (покупець) та ОСОБА_2 (продавець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, зареєстрований в реєстрі за № 1103, відповідно до п. 1 якого, продавець передає у власність (продає) покупцю, а покупець приймає від продавця (купує) квартиру за АДРЕСА_1 і оплачує її вартість за ціною та у порядку, передбаченому договором. Відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу квартира, що відчужується, належить продавцеві на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Драгой Н.І., приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області 15.10.2015 року, за реєстровим № 990. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 98095959 від 21.09.2017 року право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 з 21.09.2017 року. Таким чином, на момент ухвалення заочного рішення від 07.08.2018 року, спірна квартира належала апелянту на праві власності.

Зазначала, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не урахував, що Київська міська рада не є належним відповідачем у даній справі, оскільки станом на дату ухвалення оскаржуваного рішення право власності на квартиру було зареєстровано за апелянтом, що відповідно є підставою для відмови у задоволенні позову.

Крім того, вказувала на те, що додаткове рішення Апеляційного суду м. Києва від 03.02.2016 року по справі № 753/5755/13-ц було скасовано, а рішення Апеляційного суду м. Києва від 26.05.2015 року, яким визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 є чинним та не скасовано.

Вважала, що оскільки право власності на квартиру було визнано за ОСОБА_4 на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, відсутні підстави для задоволення позову та визнання права власності на 1/2 частину квартири за ОСОБА_3 , враховуючи, що обставини щодо укладення договору довічного утримання були встановлені у справі № 753/5755/13-ц та враховані при винесенні рішення від 26.05.2015 року.

Також, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 серпня 2018 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалено без з'ясування всіх обставин справи, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, а також суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі. Зазначав, що на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 травня 2015 року, яке набрало законної сили, власником квартири стала ОСОБА_4 , у зв`язку з чим мала право розпорядитися належною їй квартирою. 15.10.2015 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири, яку в подальшому він продав ОСОБА_1 . Зазначене свідчить про те, що державний реєстратор правомірно відмовив у реєстрації права власності ОСОБА_3 , бо на час її звернення, право власності на квартиру було зареєстровано за іншою особою.

Позивачка подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 серпня 2018 року без змін, оскільки суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири за позивачкою. Вказувала, що звернувшись до державного реєстратора із заявою про реєстрацію права власності на підставі рішення апеляційного суду від 26.05.2015 року, вона отримала рішення про відмову у державній реєстрації права власності, у зв`язку з тим, що подані документи не давали змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Зазначене зумовило необхідність звернутися до суду з позовом до ОСОБА_4 , адже договір довічного утримання в частині його укладення між ОСОБА_5 та позивачкою припинив свою дію. Водночас після смерті сина, ОСОБА_4 у спадкові права не вступала. У процесі розгляду справи позивачу стало відомо, що ОСОБА_4 померла, у зв`язку з чим ОСОБА_3 подала заяву про заміну сторони відповідача. Згідно даних спадкового реєстру станом на 26.09.2016 року спадкова справа після ОСОБА_4 не заводилася, а отже до участі у справі в якості відповідача було залучено Територіальну громаду в особі Київської міської ради. В подальшому, позивачка дізналася, що 15 жовтня 2015 року, діючи від імені ОСОБА_4 по довіреності, ОСОБА_6 продала спірну квартиру ОСОБА_2 . Довіритель ОСОБА_4 була особою похилого віку, з вадами зору та слуху, не могла самостійно пересуватися та писати. Як з`ясувалося пізніше, довіреність від імені ОСОБА_4 підписувала інша особа. Тому до Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві Молокіною В.В. було подано заяву про злочин, на підставі якої 21.09.2017 року до ЄРДР внесено відомості по кримінальному провадженню та розпочате досудове розслідування по факту вчинення правопорушення за ч. 3 ст. 190 КК України.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 підтримала доводи апеляційних скарг та просила їх задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 підтримав доводи апеляційних скарг та просив їх задовольнити.

Представник позивача - ОСОБА_11 . проти доводів апеляційних скарг заперечувала та просила відмовити у задоволенні апеляційних скарг.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належно, тому колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що18 жовтня 2012 року ОСОБА_4 та її син ОСОБА_5 спільно уклали з ОСОБА_3 договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Регурецькою О.В., за яким ОСОБА_4 та ОСОБА_5 передали у власність ОСОБА_3 належну їм на праві спільної часткової власності квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначена квартира належала ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі 1/2 частини кожному на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 11 березня 1997 року ВО «Київський радіозавод» згідно з розпорядженням № 105 від 11 березня 1997 року, зареєстрованого в БТІ м. Києва 18 березня 1997 року, реєстраційний запис № 2691.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку зі смертю відчужувача на підставі ч. 2 ст. 608 ЦК України договір довічного утримання від 18 жовтня 2012 року, укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в частині його укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , є припиненим, тому позивачка стала власником 1/2 частини квартири, переданої їй за договором довічного утримання (догляду). Суд вважав, що вимоги позивача є обгрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Частиною 1 ст. 15 ЦК визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК та ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом , звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідно до ст.ст. 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходи із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів і обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Звертаючись до суду з позовом заявник повинен чітко зазначити спосіб захисту, якого він вимагає, та яке право він вважає порушеним, невизнаним чи оспореним, чітко вказати ким порушені його права та в чому полягає порушення.

ОСОБА_3 , звертаючись у вересні 2014 року до суду з позовом за захистом своїх порушених прав, зазначила відповідачем ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

03 жовтня 2016 року ОСОБА_10 звернулася до суду з клопотанням про заміну відповідача ОСОБА_4 на належного відповідача - Територіальну громаду в особі Київської міської ради.

Разом з тим, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18.09.2017 року, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 15.10.2015 року (том 2 а.с. 50).

В подальшому, 21.09.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно п. 1 якого, ОСОБА_2 передав у власність (продав) ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 прийняла від ОСОБА_2 (купує) квартиру за АДРЕСА_1 , і оплачує її вартість за ціною та у порядку, передбаченому договором (том 2 а.с. 10-11).

Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21.09.2017 року (том 2 а.с. 12).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на 29.08.2019 року, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21.09.2017 року (том 2 а.с. 13).

Таким чином, оскільки власником спірної квартири є ОСОБА_1 на підставі укладеного договору купівлі-продажу з ОСОБА_2 , тому вирішення цього спору без залучення їх в якості відповідачів, будуть порушені їх права та інтереси.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (частини перша та друга статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 частини другої статті 119 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 30 ЦПК України у вказаній редакції). Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

У справі, що переглядається позивач клопотань про заміну відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв.

Оскільки позивач пред`явив позов до неналежного відповідача, то колегія суддів приходить до висновку про відмову у позові, оскільки він поданий до неналежного відповідача.

Враховуючи викладене, доводи апеляційних скарг є обґрунтованими, тому заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 серпня 2018 року підлягає скасуванню, а у задоволенні позову ОСОБА_3 до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Регурецька Олександра Вадимівна про часткове припинення договору довічного утримання та визнання права власності на частину квартири слід відмовити.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 152,60 грн. кожному.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 серпня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Регурецька Олександра Вадимівна про часткове припинення договору довічного утримання та визнання права власності на частину квартири відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 152,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 152,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2019 року.

Головуючий: Судді: