Справа № 462/173/19 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/811/1944/19 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: головуючого - судді Бойко С.М., суддів: Савуляка Р.В., Мікуш Ю.Р., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 10 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и л а:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з приватного акціонерного товариства (далі-ПрАТ) «Українська страхова компанія (далі-УСК) «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», як із страховика винної в дорожньо-транспортній пригоді (далі-ДТП) особи, шкоду у виді не отриманого доходу за період тимчасової непрацездатності у зв`язку з ушкодженням здоров`я, заподіяного внаслідок ДТП, у розмірі 6717 грн. 75 коп., пеню за прострочення виконання вказаного грошового зобов`язання в розмірі 2028 грн. 57 коп., три проценти річних у розмірі 174 грн. та інфляційні втрати в розмірі 490 грн. 15 коп.

Свої позовні вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що 25.04.2016 року, близько 22.30 год. на перехресті вулиць Городоцька - Виговського у м.Львові сталась ДТП з вини водія ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом марки «Daewoo Lanos», з номерним знаком НОМЕР_1 , внаслідок якої він (позивач) отримав тілесні ушкодження та був тимчасово непрацездатний у період з 25 квітня по 29 липня 2016 року, а тому відповідач, як страховик забезпеченого транспортного засобу, повинен був відшкодувати йому не отриманий дохід за вказаний період тимчасової непрацездатності, однак, на його звернення від 23.11.2017 року відповідач своїм листом від 06.03.2018 року безпідставно відмовив у такій виплаті, посилаючись на те, що йому виплачена допомога по тимчасовій непрацездатності згідно постанови Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 року №1266 «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням» та постанови Кабінету Міністрів України від 24.06.2015 року №440 «Про затвердження Порядку оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів роботодавця».

Вважає, що окрім вказаного страхового відшкодування, відповідач повинен ще додатково, відповідно до п.36.5 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», сплатити пеню за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, а також три проценти річних та інфляційні втрати відповідно до ст.625 ЦК України.

Крім того, позивач просив відшкодувати йому за рахунок відповідача понесені витрати на правничу допомогу.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 10 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на користь ОСОБА_1 6717 грн. 75 коп. відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, пеню у розмірі 2028 грн. 57 коп., три проценти річних у розмірі 174 грн. та 490 грн. 15 коп. інфляційних втрат.

Стягнуто з ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на користь ОСОБА_1 8100 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» в дохід держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Рішення суду оскаржив відповідач ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову за безпідставністю.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що відповідно до листків непрацездатності за вказаний період позивачу було відшкодовано 100% його доходу (заробітної плати) у виді допомоги по тимчасовій непрацездатності, а тому правових підстав вважати позивача таким, що не отримав дохід за період тимчасової непрацездатності, немає, відтак, немає й правових підстав для виплати страхового відшкодування згідно зі ст.25 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість подвійного відшкодування шкоди в даному випадку, оскільки це суперечить ст.9 Закону України «Про страхування» та ст.988 ЦК України, якими передбачено, що відшкодування за договором страхування відповідальності не може перевищувати розміру прямого збитку, тобто не покритого іншим видом страхування, якого зазнав страхувальник, а тому не може бути подвійного відшкодування - виплати страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, відшкодовану за рахунок інших видів страхування.

Крім того, апелянт наголошує, що вина водія забезпеченого транспортного засобу - ОСОБА_2 не встановлена, оскільки кримінальне провадження, внесене до ЄРДР №0000542 від 26.04.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, закрите постановою слідчого слідчого управління Головного управління національної поліції у Львівській області від 18.02.2017 року, а постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності не виносилось.

Також апелянт звертає увагу, що саме внаслідок грубого порушення потерпілим, який на момент ДТП перебував у стані алкогольного сп`яніння, Правил дорожнього руху, відбулася вказана ДТП.

Апелянт зазначає, що у зв`язку з відсутністю правових підстав для здійснення страховиком забезпеченого транспортного засобу вказаного виду страхового відшкодування, відсутні й підстави для стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов`язання, а такого виду відповідальності страховика, як сплати індексу інфляції та трьох процентів річних, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено.

Крім того, зазначає, що повідомлення про ДТП було подано в страхову компанію 11.11.2016 року, а первинна заява про виплату страхового відшкодування - 14.11.2016 року, тому, звернувшись 23.11.2017 року із додатковою заявою про виплату спірного відшкодування, позивач порушив строки, встановлені законом для подання такої заяви, тому строк для прийняття страховиком рішення збільшується на кількість днів такого прострочення (347 днів), - до 10.02.2019 року, до того ж, вважає, що позивачеві правомірно було відмовлено у виплаті спірного відшкодування.

Стягнення витрат на правничу допомогу вважає безпідставним, а їх розмір необґрунтованим і неспівмірним.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 12.11.2019 року, є дата складення повного судового рішення - 19.11.2019 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За загальним правилом відшкодування шкоди, яке міститься у частині першій статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною першою статті 1195 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Відповідно до ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 23 цього Закону визначено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Так, зокрема, статтею 25 цього Закону передбачено, що у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: для працюючої особи (особи, яка працює за трудовим договором) - не отримана середня заробітна плата, обчислена відповідно до норм законодавства України про працю; для особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, - не отримані доходи, які обчислюються як різниця між доходом за попередній (до дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік та доходом, отриманим у тому календарному році, коли особа була тимчасово непрацездатною; для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством.

Судом встановлено, що 25.04.2016 року, близько 22.30 год. на перехресті вулиць Виговського - Городоцька у м.Львові сталась ДТП (наїзд на пішохода) за участі транспортного засобу марки «Daewoo Lanos», з реєстраційним номерним знаком НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , внаслідок якої пішохід ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження (а.с.9).

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 на момент ДТП була застрахована в ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» (страховий поліс АІ 9742971) (а.с.10).

Кримінальне провадження, внесене до ЄРДР №0000542 від 26.04.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, було закрите постановою слідчого слідчого управління Головного управління національної поліції у Львівській області від 18.02.2017 року у зв`язку з відсутністю складу даного кримінального правопорушення (а.с.9).

До адміністративної відповідальності водій ОСОБА_2 не притягався.

14.11.2016 року позивач ОСОБА_1 подав до ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» - страховика забезпеченого транспортного засобу марки «Daewoo Lanos», з реєстраційним номерним знаком НОМЕР_1 , заяву від 11.11.2016 року про відшкодування витрат на лікування та моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я, за якою страховою компанією було прийнято рішення про виплату потерпілому страхового відшкодування в розмірі 34860 грн. 13 коп. (а.с.11).

23.11.2017 року позивач подав до ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» додаткову заяву від 20.11.2017 року про виплату відшкодування за не отриманий дохід за період тимчасової непрацездатності (а.с.12), у задоволенні якої було відмовлено, про що позивача повідомлено листом страхової компанії від 06.03.2018 року за вих. №1617 (а.с.13).

Відмовляючи у виплаті страхового відшкодування, страхова компанія виходила із того, що позивачу виплачена допомога по тимчасовій непрацездатності згідно постанови Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 року №1266 «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням» та постанови Кабінету Міністрів України від 24.06.2015 року №440 «Про затвердження Порядку оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів роботодавця».

З листків непрацездатності (а.с.6-8) встановлено, що позивач ОСОБА_1 - працівник ТОВ «ІСТ-Захід-Фрахт», у період з 25 квітня по 26 травня 2016 року знаходився на стаціонарному лікуванні, а з 27 травня по 29 липня 2016 року - на амбулаторному лікуванні.

За вказаний період тимчасової непрацездатності з 25 квітня по 29 липня 2016 року позивачу було виплачено допомогу по тимчасовій непрацездатності у розмірі 100% його доходу (заробітної плати) за цей період - 6623 грн. 04 коп. (а.с.6-8, 14).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 року №1266 «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням», допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке компенсує втрату заробітної плати (доходу).

Відповідно до ст.ст.22, 23, 25 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач, як працююча за трудовим договором особа, має право на відшкодування за рахунок страховика забезпеченого транспортного засобу шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності, у виді не отриманого доходу - не отриманої середньої заробітної плати, обчисленої відповідно до норм законодавства України про працю.

Підпунктом «л» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року (далі - Порядку), передбачено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується й в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться, виходячи із середньої заробітної плати.

За загальним правилом пункту 2 (абзаци 3, 4) цього Порядку, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

З наданої суду довідки про заробітну плату позивача (а.с.14) встановлено, що двома останніми відпрацьованими місяцями, які передували тимчасовій непрацездатності позивача, є лютий та березень 2016 року.

У лютому 2016 року позивачу було нараховано 2215 грн. 18 коп., а в березні 2016 року - 2228 грн. 96 коп.

Кількість робочих днів обраховується у відповідності до листа Міністерства соціальної політики України про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік.

Враховуючи кількість робочих днів у лютому (21) та у березні (22) 2016 року, середньоденна заробітна плата позивача у ці місяці становила 103 грн. 35 коп. ((2215 грн. 18 коп. + 2228 грн. 96 коп.):43 р.д.).

Кількість робочих днів тимчасової непрацездатності позивача у період з 25 квітня по 29 липня 2016 року становить - 65 робочих днів, а тому розмір середньої заробітної плати за час тимчасової непрацездатності позивача, яка підлягає відшкодуванню згідно із статтею 25 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», становить 6717 грн. 75 коп.

Отже, з урахуванням того, що позивачу було виплачено допомогу по тимчасовій непрацездатності у розмірі 6623 грн. 04 коп., тому відшкодуванню за рахунок страховика забезпеченого транспортного засобу підлягає шкода, пов`язана з тимчасовою втратою позивачем працездатності, в розмірі 94 грн. 71 коп. (6717 грн. 75 коп. - 6623 грн. 04 коп. = 94 грн. 71 коп.).

Доводи позивача про те, що виплата соціальної допомоги по тимчасовій непрацездатності не повинна враховуватись при вирішенні питання щодо відшкодування страховиком шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності, в порядку статті 25 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є безпідставними, оскільки шляхом виплати вказаного виду допомоги працівнику компенсується заробіток (дохід), втрачений у період тимчасової непрацездатності.

Доводи відповідача про те, що вимога позивача про відшкодування шкоди, звернена до нього, як до страховика забезпеченого транспортного засобу, не підлягає задоволенню у зв`язку з відсутністю судового рішення про притягнення водія забезпеченого транспортного засобу до відповідальності (кримінальної або адміністративної) за вчинення ДТП, є також безпідставними, оскільки названою вище постановою про закриття кримінального провадження підтверджено лише відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України (заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень), у зв`язку з неможливістю встановити ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, оскільки потерпілий відмовився від проходження судово-медичної експертизи, однак, жодним чином не встановлено відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу у заподіянні позивачу тілесних ушкоджень внаслідок ДТП.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності, в розмірі 94 грн. 71 коп. є законною і обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню.

Пунктом 35.1 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Пунктом 36.2 статті 36 цього Закону визначено, що страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його, а у разі невизнання майнових вимог заявника, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

У разі якщо заява про здійснення страхового відшкодування чи інші документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), подані з порушенням строку, встановленого цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату збільшується на кількість днів такого прострочення.

Пунктом 36.5 статті 36 Закону передбачено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

З урахуванням наведених вище норм Закону щодо строків подання потерпілим заяви про виплату страхового відшкодування й встановлених у даній справі обставин про те, що повідомлення про ДТП надійшло до страховика 11.11.2016 року, а первинна заява про виплату страхового відшкодування була подана позивачем 14.11.2016 року, на момент якої позивач вже мав право ставити перед страховиком вимогу про відшкодування шкоди на підставі ст.25 Закону, але таку заяву подав лише 23.11.2017 року, тобто з порушенням строку, встановленого пунктом 35.1 статті 35 Закону для подання такої заяви, тому правових підстав для стягнення з відповідача пені відповідно до пункту 36.5 статті 36 Закону, а також трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до ст.625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання - немає, оскільки на момент звернення позивача з даним позовом такого прострочення ще не існувало.

В цій частині вимоги позивача є безпідставними в повному обсязі, а тому задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції наведених вище вимог Закону не врахував, доводів сторін належним чином не перевірив, правової оцінки доказам, поданим сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень не дав, що призвело до неправильного встановлення обставин справи та помилкового висновку суду про задоволення позову позивача в повному обсязі, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про часткове задоволення позову - лише в частині стягнення з відповідача у користь позивача 94 грн. 71 коп. на відшкодування шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності, в решті вимоги позивача є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають з наведених вище мотивів.

Що ж стосується розподілу судових витрат, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу є складовою частиною судових витрат по справі.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК).

З матеріалів справи встановлено, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач долучив: договір про надання правничої допомоги від 06.12.2018 року, згідно з яким вартість однієї години роботи адвоката щодо надання правничої допомоги по даній справі становить 600 грн., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та довіреність (а.с.17, 21), розрахунок витрат на правничу допомогу та акт виконаних робіт (а.с.18-19) та квитанції про оплату послуг на загальну суму 8100 грн. (а.с.20, 58).

Документально підтверджено, що на виконання обов`язків по наданню правничої допомоги позивачу в даній справі, які зазначені в акті виконаних робіт, адвокатом Мелех Д.О. вчинялись дії щодо підготовки та написання позовної заяви, однак, зазначений в акті час, витрачений на цю дію є необгрунтовано завищеним, оскільки при належній підготовці до написання позовної заяви, на яку адвокатом було витрачено 3 години, на саме написання позовної заяви достатнім буде також не більше трьох годин, що сумарно становить 6 годин, вартість яких згідно договору становить 3600 грн., решта дій, які вказані в розрахунку та акті виконаних робіт, а саме: консультація (2 год.), копіювання документів (1 год), охоплюються першими двома діями, а тому вимога про їх компенсацію є безпідставною. На ознайомлення з відзивом на позовну заяву та підготовку і написання відповіді на відзив адвокатом було витрачено 1,5 год. (900 грн.), що колегія суддів вважає обгрунтованим.

Таким чином, обгрунтованими є понесені позивачем витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 4500 грн.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, з урахуванням принципу пропорційності та у зв`язку із частковим задоволенням позову (1%) та частковим задоволенням апеляційної скарги (99%), понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 45 грн. підлягають стягненню з відповідача, а судовий збір, сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги (1152 грн. 60 коп.), за вирахуванням судового збору, який підлягає стягненню з відповідача в дохід держави за подання позовної заяви (7 грн. 68 коп.), у розмірі 1144 грн. 92 коп. підлягає компенсації за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки позивач відповідно до п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати такого під час розгляду справи у всіх судових інстанціях.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 10 травня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 про відшкодування не отриманого доходу за період тимчасової втрати працездатності, стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання - задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» (м.Київ, вул.Глибочицька, 44, ) у користь ОСОБА_1 АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2 ) відшкодування не отриманого доходу за період тимчасової втрати працездатності у розмірі 94 гривень 71 копійки.

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» у користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 45 гривень.

Компенсувати приватному акціонерному товариству «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1144 гривень 92 копійок за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 19 листопада 2019 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Савуляк Р.В.

Мікуш Ю.Р.