Справа № 274/4971/17
Провадження № 2/0274/1197/18
Рішення

Іменем України

12.11.2019 року Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого судді Вдовиченко Т.М., з участю секретаря судового засідання Рудич М.О., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бердичева Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними, -

В с т а н о в и в :

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

12.12.2017 року ухвалою судді Бердичівського міськрайонного суду було відкрито провадження у справі № 274/4971/17 розгляд справи призначено на 14.02.2018 року ( а.с. 27).

23.01.2018 року на адресу Бердичівського міськрайонного суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 відповідно до якої вона просить суд визнати недійсним договір дарування 90/100 часток житлового будинку , серія та номер 394, посвідчений 03.09.2016 року приватним нотаріусом Бердичівського районного нотаріального округу Богатирчуком В.А. та визнати недійсним договір дарування 10/100 часток житлового будинку, серія та номер 395, посвідчений 03.09.2016 р. приватним нотаріусом Бердичівського районного нотаріального округу Богатирчуком В.А.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_1 , після його смерті відкрилася спадщина, спадкоємцями першої черги є вона та її мати ОСОБА_4 . Спадкоємцем другої черги є відповідач. Зазначає, що 23.12.2017 року отримавши копію позовної заяви та долучені до неї документи, по справі де вона є відповідачем, а ОСОБА_1 позивачем, вона дізналася, що її покійний батько ІНФОРМАЦІЯ_2 подарував належний йому будинок ОСОБА_1 . Вважає за необхідне оспорити дані правочини, як недійсні, оскільки перед вчиненням спірних правочинів фактичні життєві обставини її батька істотно змінилися - йому було діагностовано рак гортані, визначено 3-4 ступінь хвороби. Вказує, що за всіх інших життєвих обставин її батько не вчинив би спірні правичини, що дозволяє їй дійти висновку, що спірні правочини не були б вчинені, яки не тяжка хвороба. Крім того, на момент вчинення спірних правочинів її батько хворів на алкоголізм, зловживав спиртними напоями, перебував на диспансерному обліку в відділенні Бердичівської міської лікарні, від проходження лікування всіляко ухилявся. Поряд з лікування від алкоголізму її покійному батькові були призначені ліки пов"язані з онкологічним захворюванням, які впливали на його усвідомлення та розумові здібності, що містили речовини, які впливають на свідомість людини та керування своїми діями ( а.с. 69-72).

24.01.2018 року відповідачка ОСОБА_3 подала відзив на позовну заяву ОСОБА_1 ( а.с. 37-39).

25.01.2018 року ухвалою суду визначено проводити розгляд справи в загальному позовному провадженні ( а.с. 58).

06.02.2018 року ОСОБА_1 подано відповідь на відзив ( а.с. 55) та заяву про уточнення позовних вимог ( а.с. 56).

07.05.2018/року зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання правичинів дарування недійсними прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням ( а.с. 82-83).

18.05.2018 року ОСОБА_1 подано відзив на зустрічний позов ОСОБА_3 відповідно до якого він просить відмовити в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі за безпідставністю. Свої обґрунтування мотивує тим, що ОСОБА_3 з 2010 року разом з батьком не проживала, проживає та працює в м. Києві. Дружина його брата - ОСОБА_4 з 2015 року також з ним не проживає, покинула його та поїхала на заробітки до РФ, де і проживає на даний час. В липні 2016 року його брат тяжко захворів, йому було встановлено діагноз СА носоглотки, про що було повідомлено дружину брата та його дочку, однак вони заявили, що лікуванням займатися не будуть. Лікуванням брата займався він та його дружина, допомагали інші родичі. Вказує, що брат мав освіту ветфельдшер, був обізнаний зі своєю хворобою, міг передбачити її наслідки. Він самостійно прийняв рішення оформити договори дарування. Протягом плину хвороби і до самої смерті його брат перебував при здоровому глузді та добрій пам"яті, він усвідомлював значенні всіх своїх дій. Твердження позивачки ОСОБА_3 про те, що її батько страждав на хронічний алкоголізм не відповідає дійсності. Під час хвороби його брат взагалі відмовився від спиртного. До смерті брат був психічно здоровим. Зазначив, що брат укладаючи договори дарування діяв свідомо без будь-якого впливу чи тиску з його боку чи інших осіб ( а.с. 92-94).

29.05.2018 року ОСОБА_3 подано відповідь на відзив відповідно до якого ОСОБА_3 змінила підстави позову не змінюючи позовні вимоги, вважає, що спірні правочини можуть бути визнані судом недійсними як удавані з тих підстав, що з відзиву на позов їй стало відомо, що між її батьком, ОСОБА_1 та його дружиною не укладався тристоронній договір довічного утримання, його вчинення з договірним рівнем обов"язків було унеможливлено спірним договором дарування. Оскільки безпосередньо після благодійного договору вчинено спірні правочини відчуження нерухомого майна, наявні ознаки того, що її батько позичив у брата гроші, а останній прагнув гарантованого покриття боргу без ризиків для себе на випадок смерті брата за рахунок нерухомого майна та під час стаціонарного лікування її батька та на вкрай невигідних умовах ( а.с. 97-99).

11.07.2018 року представником позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_5 подано заяву про зміну підстав зустрічного позову. Зазначено, що за спірними правочинами батько позивачки втратив своє єдине житло. Аналіз змісту спірних правочинів дозволили позивачці та її представнику ОСОБА_5 дійти висновку, що сторони в реальності вчинили договір відчуження садиби. Вимушеність вчинення спірних правочинів вбачається й через відчуження 100/100 будинку частками, а саме 90/100 та 10/100. Зазначають, що батько ОСОБА_3 позичав у брата гроші, а останній прагнув гарантованого покриття боргу без ризиків для себе на випадок смерті брата, що корелює з фактом спірних правочинів під час лікування ОСОБА_1 та на вкрай невигідних умовах. 31.10.2016 року міжрайонною спеціалізованою онкологічною МСЕК встановлено 2 групу інвалідності ОСОБА_1 , до 20.09.2018 року з протипоказаннями важкої праці та лікування у хіміотерапевта, тому договори дарування були укладені під впливом тяжкої обставини, були вимушеним кроком, усвідомленим задля порятунку життя. Отже дані правочини вчинені страхаючись смерті та під впливом тяжкої обставини є правочинами з пороком волі. Крім того спірні правочини мають забезпечувальний характер виконання основного зобов"язання - позики, а відтак є удаваними ( а.с. 126-129).

08.08.2018 року ОСОБА_1 подано заперечення на заяву про заміну підстав зустрічного позову ( а.с. 145-147).

Ухвалою суду від 03.09.2018 року підготовче судове засідання закрито та справу призначено до судового розгляду ( а.с. 159).

21.11.2018 року ухвалою суду провадження у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням закрито у зв`язку із відмовою позивача від позову ( а.с. 191,193-194).

В судовому засіданні засіданні 21.11.2018 року позивачка та її представник ОСОБА_5 доводи уточненої позовної заяви від 11.07.2018 року підтримали з підстав зазначених в ній.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 заперечили проти задоволення позовних вимога з підстав зазначених у відзивах на зустрічну позовну заяву.

Відповідач додатково суду пояснив, що в 2015 році дружина його покійного брата - ОСОБА_4 покинула його, перед цим продала все господарство, залишила його без засобів для існування. Брат жив за те, що підробляв в односельчан, копав могили на кладовищі. Після встановлення первинного діагнозу лікарем - терапевтом було дано направлення брату в ЖООД для проходження лікування. Оскільки в його брата не було коштів, то він написав розписку, що відмовляється від лікування. Після написання покійним розписки лікарем було повідомлено сільського голову про даний факт, а останній повідомив ОСОБА_6 , яка є їх з братом двоюрідною сестрою та працювала колись в сільській раді, так вони дізналися про хворобу брата. Після цього вони відразу зателефонували до його дружини та доньки, на що остання повідомила, що лікувати батька не буде, а його дружина відмовила їм в грубій формі, повідомила, що не приїде, а приїде тільки після його смерті та кинула трубку. До дочки телефонували двічі, однак вона відмовлялася допомагати батькові. Після того, як брат почув, що рідні від нього відмовилися, то він склав на нього заповіт. На той час братові було 46 років, і після відмови родини брата допомогти йому, він та його дружина вирішили, що будуть лікувати брата самостійно. Договори дарування брат оформляв самостійно, збирав всі документи, то було його вільне волевиявлення. Ніяких договорів позики між ним та його покійним братом не укладалося, його зарплата на той час складала 3000,00 грн., в нього на утриманні була маленька дитина та не працююча дружина, всі їх кошти йшли на допомогу братові. Брат помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , поховання здійснювалося ним та його родиною. Зазначив, що на час складання заповіту братом, ще був живий їх батько, тому він також був спадкоємцем першої черги після смерті сина, а не лише позивачка та її мати.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування 10/100 часток житлового будинку від 03.09.2016 року ОСОБА_1 передав безоплатно у власність ( подарував), а громадянин ОСОБА_7 прийняв у власність ( дарунок) 10/100 ( десять сотих) часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1 , розташовані на не приватизованій земельній ділянці ( а.с. 9-13).

Згідно договору дарування 90/100 часток житлового будинку від 03.09.2016 року ОСОБА_1 передав безоплатно у власність ( подарував), а громадянин ОСОБА_7 прийняв у власність ( дарунок) 90/100 ( дев"яносто сотих) часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1 , розташовані на не приватизованій земельній ділянці. ( а.с. 14-17).

Згідно копії повторного свідоцтва про народження ОСОБА_8 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 її батьком є ОСОБА_1 ( а.с. 42).

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб 29.07.2017 року в Бердичівському міському відділ державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Житомирській області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_10 ( а.с. 40).

Як вбачається з копії повторного свідоцтва про смерть - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Велика П"ятигірка Бердичівського району Житомирської області ( а.с. 44).

Згідно довідки виданої виконкомом Великоп"ятигірської сільської ради 11.01.2018 року за № 12, в АДРЕСА_1 по АДРЕСА_1 проживали та були зареєстрована ОСОБА_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ( його дружина) проживала без реєстрації до листопада 2015 року, дочка ОСОБА_11 , яка зареєстрована, але фактично з 2013 року за вказаною адресою не проживала ( а.с. 46).

Відповідно до довідки приватного нотаріуса Бердичівського районного нотаріального округу Г.А. Вовк, після смерті ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 заведена спадкова справа 1/2018 за матеріалами якої ОСОБА_3 було подано 09.01.2018 року заяву про прийняття спадщини за № 1 ( а.с. 77).

Згідно довідки до акта огляду МСЕК виданої 31.10.2016 року, ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності з 20.09.2016 року, загальне захворювання, інвалідність встановлена строком до 01.10.2018 року ( а.с. 96).

З долученої до матеріалів копії медичної карти амбулаторного хворого № 8554 ОСОБА_12 вбачається, що його поставлено на облік ЖООД 15.08.2016 року з діагнозом С11.9. ( а.с. 104-110).

16.08.2016 року ОСОБА_1 , 1970 р.н. проведено мультизрізову комп"ютерну томографію, встановлено, що на момент огляду вогнищевих змін головного мозку не виявлено. Встановлено КТ - ознаки Са носоглотки, з деструкцією тіла основної кістки, ската потиличної кістки передньої напівдуги С7 хребця. Аденопатія верхніх та середніх яремних л/ вузлів ( а.с. 111).

Відповідачем ОСОБА_1 надано копії записів та копії чеків, де зазначено суми, які витрачалися як на лікування покійного ОСОБА_1 та на його особисті потреби ( а.с. 120-124, 134-139).

Згідно копії заповіту від 18.08.2016 року складеного в с. Велика П"ятигірка Бердичівського району Житомирської області, ОСОБА_1 на випадок своєї смерті зробив заповітне розпорядження : все його майно, де б вона не було і з чого б не складалося він заповів ОСОБА_1 ( а.с.150).

Відповідно до довідки про заробітну плату й інші доходи ОСОБА_1 , його заробіток за 2016 рік становив 30186,32 грн. ( а.с. 151).

До матеріалів справи долучені копії договорів дарування 90/100 та 10/100 часток житлового будинку та матеріали на підставі яких приватним нотаріусом Бердичівського районного нотаріального округу Богатирчуком В.А. їх було посвідчено ( а.с. 172-187).

В судовому засіданні 21.11.2018 року за клопотання позивачки, останню було допитано в якості свідка.

Свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що в зв"язку з тяжким матеріальним становищем, оскільки її покійний батько ухилявся від влаштування на роботу, на початку 2016 року її мати вимушена була поїхати на роботу до м. Києва, вона також працювала в м. Києві та навчалася на заочній формі навчання в м. Вінниці. Вона періодично приїжджала до батька, привозила йому продукти харчування, постійно телефонувала до нього. Про хворобу батька дізналася в серпні місці 2016 року з дзвінка відповідача та його дружини, вони дзвонили досить часто, настирливо по декілька разів на день. Вони пропонували приїжджати та лікувати батька або давати кошти на його лікування. Коштів для лікування батька у неї не було, оскільки вона сама себе забезпечувала, знімала квартиру в м. Києві, лікувалася. Після чергового дзвінка відповідача вона їм повідомила, щоб вони більше їй не дзвонили, бо їй немає де взяти кошти, на що останній повідомив, що оскільки в її батька є хата, тоді питання лікування будуть вирішувати за рахунок будинку. Зазначила, що в липні 2016 року її мати поїхала до м. Москви на роботу, в неї на той період також не було коштів які б могли піти на лікування батька. В період лікування батька вона спілкувалася з ним , приїздила спочатку сама, а потім зі своїм нареченим, привозили йому продукти харчування, цигарки. Під час коли вони приїздили, то залишали йому гроші в сумі від 50 грн до 200 грн. Про договори дарування на ім"я відповідача батько їй не повідомляв, взагалі ніколи не говорив про те, де взяв кошти на лікування. Коли між ними заходила мова про будинок, спадкування, то батько намагався змінити тему розмови, ухилявся говорити на дану тему. Зазначила, що батько їй неодноразово телефонував перебуваючи в нетверезому стані, мав претензії до дружини. Про смерть батька дізналася з телефонного дзвінка куми. Відповідач, який є її дядьком, про смерть батька їй не повідомив. Вона пропонувала кошти на поховання, однак відповідач не погодився їх взяти, навпаки запропонував їй знятися з місця реєстрації за адресою будинку батька. Матері на похованні не було, вона приїхала до ОСОБА_13 лише на початку 2018 року. Зазначила, що її покійний батько перебував на обліку у лікаря нарколога, однак ухилявся від лікування від алкоголізму, підтвердила, що він зловживав спиртними напоями.

Свідок ОСОБА_4 ( мати позивачки) суду пояснила, що в зв"язку з тяжким матеріальним становищем в родині вона вимушена була поїхати на заробітки, однак повернутися назад до дому вона вже не змогла, бо їй погрожували. Вказала, що її покійний чоловік її бив, не бажав працювати, постійно пиячив, все виносив з хати. Коли вона працювала за кордоном, то телефонувала йому періодично, він був п"яний. На заробітки з нею їхати не погоджувався. Зазначила, що висилала гроші доньці для того щоб вона купувала батькові продукти харчування, висилала гроші також і ОСОБА_6 , щоб вона купувала йому продукти, це було в той час коли вона працювала в м. Києві. Про існування заповіту та договори дарування дізналася лише після отримання дочкою документів з суду. Про хворобу чоловіка дізналася з дзвінка відповідача, під час коли вже перебувала в РФ, він їй погрожував, говорив, що в чоловіка є борги, але суму боргів їй не говорили, ще було влітку 2016 року. Про те, що в її чоловіка онкозахворювання їй не повідомили, сказали, що заболіло горло. В липні 2017 році в їх дочки було весілля, він прийшов на весілля напідпитку, просила повідомити про борги, однак так нічого і не дізналася, говорив, що б запитувала все у відповідача. Також в день весілля дочки вона дізналася, що в нього онкозахворювання. Дочка їй не повідомляла про хворобу чоловіка протягом року, бо в неї хворіє серце. Останній раз вона йому зателефонувала в серпні 2017 року, чоловік їй став погрожувати фізичною розправою. Вказала, що дочка купувала йому ліки, оскільки чоловік говорив які йому потрібні ліки. Гроші на лікування не висилала, висилала на купівлю продуктів харчування, речі першої необхідності. Протягом 2016 і до дня смерті чоловіка кошти не висилала ні йому , ні ОСОБА_6 . Про смерть чоловіка їй ніхто не повідомив, дізналися з дзвінка дочки, однак фізично на похорони не встигала приїхати , приїхала вже в лютому місці 2018 року з бажанням зустрітися з відповідачем, щоб вирішити всі матеріальні проблеми. На пропозицію зустрітися з нею відповідач їй відмовив у зустрічі. Зазначила, що не знає хто допомагав її чоловіку під час лікування.

Свідок ОСОБА_14 пояснив, що тривалий час працював на посаді сільського голови в с. Велика П"ятигірка Бердичівського району Житомирської області. Жителів своєї громади знає добре, в тому числі і покійного ОСОБА_15 . Коли він захворів, то про це почали говорити люди по селі. крім того ОСОБА_16 ходив з перев"язаним горлом. Про онкохворобу почили в сільській раді вже від ОСОБА_17 , коли почали шукати кошти на його лікування. Допомогу на лікування, як говорили люди по селу, надавав йому відповідач, ОСОБА_18 . Про те, що б допомогу надавала дружина та донька тонкого ніколи не чув. Про доньку покійного запитував у молоді в селі , на що йому повідомили, що донька під час своїх приїздів до села до батька не заходила, приїздила до Віки, яка є її кумо. Щодо укладення заповіту на користь відповідача, а в подальшому договорів дарування на його користь, то вважає що покійний поступив по справедливості. Зазначив, що позивачка та дружина покійного самоусунулись від допомоги йому, як матеріальної так і моральної на протязі декількох років, що передували смерті ОСОБА_15 .

Свідок ОСОБА_19 суду пояснила, що про хворобу ОСОБА_15 вона почула від мешканців села, потім від нього самого. ОСОБА_20 звертався до неї спочатку з приводу відновлення втраченого паспорту, в подальшому надавала йому консультацію з приводу оформлення заповіту, він її повідомив, що хоче заповідати будинок братові, бо він його доглядає, лікує, вона вказала, що в нього ще є дочка, щоб він добре подумав, однак покійний вказав, що хоче заповідати все братові. Покійний жалівся, що дочка до нього не приїздить, не хоче з ним спілкуватися, не бере слухавку, коли він їй телефонує, но люди в селі говорять, що до кумів вона приїздила. Про договори позики їй нічого невідомо. Зауважила, що протягом року, коли ОСОБА_20 хворів на онкохворобу вона ніколи не бачила його п"яним, та не чула від сусідів, що він зловживав алкоголем, коли приходив на консультацію, то був охайний, розмовляв ввічливо. Скарг від мешканців села та його родини на його поведінку до сільської ради ніколи не поступало.

Свідок ОСОБА_6 ( двоюрідна сестра відповідача) пояснила, що в липні 2016 року їй зателефонували з ФАП, потім зателефонував сільський голова ОСОБА_14 , повідомили, що був у них ОСОБА_20 , та його треба повести на обстеження. Після цього вона пішла до відповідача, розповіла про те, що ОСОБА_21 треба обстежити. Спочатку вони їздили до районної лікарні, ходили на УЗІ діагностику, довго їздили в ЖООД поки йому не встановили остаточний діагноз. З Олегом постійно мав хтось бути, бо він дуже погано розмовляв. Після встановлення остаточно діагнозу, вони вирішили зателефонувати доці ОСОБА_21 та його дружині. Дочка повідомила, що її батькові 45 років, нехай він сам дбає про себе. Після почутих слів ОСОБА_16 почав плакати, вони його морально почали підтримувати та вирішили лікувати самі. В 2016-2017 році дружина ОСОБА_21 не приїздила, дочку вона зустріла лише один раз. Зазначила, що ОСОБА_20 давав їй свої гроші на витрати, тому вона вирішила вести записи про витрачені кошти, бо має вже не дуже добру пам"ять, про це знав тільки він та вона, відповідач про даний блокнот нічого не знав, кошти витрачалися на лікування, харчування, придбання одягу. Про борги ОСОБА_15 їй нічого невідомо. За місяць до смерті ОСОБА_16 їй повідомив, що подарував братові ОСОБА_22 будинок, бо дружина та дочка від нього відмовилися, вони його цураються. Вказала, що в період з моменту встановлення покійному ОСОБА_23 діагнозу онкозахворювання та до дня його смерті, він горілку не вживав, напився лише один рад у день весілля дочки. В 2016 році йому оформили пенсію, на ці кошти він існував. Під час дачі показів, свідок ОСОБА_6 , будучи під присягою, суду повідомила, що жодних коштів від дружини покійного ОСОБА_15 - ОСОБА_4 вона не отримувала, ніяких переказів не було. В період хвороби 2016-2017 роки, позивачку ОСОБА_8 та її чоловіка вона особисто в будинку покійного не бачила, він лише один раз про неї згадав. Вказала,що ОСОБА_24 розумів значення своїх дій, сам ходив в магазин, готував собі їжу, прав сам свої речі.

Свідок ОСОБА_25 ( дружина відповідача) суду повідомила, що до неї з чоловіком прийшла ОСОБА_6 та повідомила їх, що брат чоловіка хворий, його треба лікувати. Вони сіли вчотирьох та вирішили передзвонити позивачці, на їх телефонний дзвінок остання відповіла, що йому 45 років і він може про себе подбати сам, кредитів на його лікування вона брати не буде, бо сама лікується, потім сказала, що зателефонує їм пізніше. Оскільки позивачка їм не передзвонила, то другий раз вони знову їй зателефонували, на що остання їм відповідала, щоб вони її більше не турбували. Всю цю розмову чув покійний брат її чоловіка, оскільки телефон був ввімкнений на гучний режим спілкування. Щодо хвороби покійного пояснила, що він не міг говорити, ходив з рушничком, бо було дуже сильне слиновиділення. Він не міг їсти, тому всю їжу йому перебивали на блендері. Десь через місяць після того як вони спілкувалися з позивачкою по телефону вона приїхала в село, привезла батькові хліб, сало , цигарки, її бачив її чоловік та повідомив, що цигарки не потрібно давати, бо батько вже не курить. Позивачка в батька побула не довго, пішла до своєї куми Віки, а в подальшому вони розважалися в кафе в ОСОБА_26 , там вона фотографувалася та виставляла фотографії в соціальні мережі. В батька вона не ночувала. ОСОБА_27 займалася вона, її чоловік, ОСОБА_6 , та інші родичі. В зв"язку з втратою паспорта вони допомогли йому зробити новий паспорт, після цього оформили пенсію по інвалідності. Під час допиту свідок звернула увагу суду на те, що покійний ОСОБА_20 ніколи не їздив до лікаря нарколога на лікування, всі записи в медичній кварточці є підробленими. Під час хвороби він не пив горілку, тому що приймав ліки, проходив лікування радіотерапії, ніхто його в стані алкогольного сп"яніння не бачив. 07 січня 2017 року ОСОБА_4 подзвонила до її чоловіка та запитала про чоловіка, на що останні їй відповів, що вони лікують його, бо він його брат. Після цього влітку 2017 року вона знову приїздила до ОСОБА_13 , однак в село не приїхала, чоловік пропонував зустрітися, однак остання відповідала відмовою. Коли хоронила ОСОБА_21 , то позивачка пропонувала допомогти їм з похованням, зокрема її чоловік пропонував заплатити священику, хоча вона є єдиною дочкою та сама мала здійснювати його поховання, а вони їй мали допомагати. На лікування батька позивачка грошей не давала, бо говорила, що він все проп"є, ліки купувала особисто вона ( фторофур). Свідок звернула увагу на те, що ще восени 2016 року покійному дзвонила його дружина, він пропонував розлучитися, однак вона проти цього заперечила, їй було відомо, що він онкохворий, хоча свідок ОСОБА_4 під присягою показала, що до останнього не знала про хворобу ОСОБА_21 . Лікували вони брата чоловіка за свої кошти та його пенсію. Про договори дарування, які оформив покійний ОСОБА_16 на її чоловіка, вона дізналася лише після похорон від свого чоловіка. Ніякої позики між її чоловіком та його братом не було.

Свідок ОСОБА_28 суду пояснила, що є сусідкою покійного ОСОБА_15 . Він був веселою, доброю людиною, який ніколи не відмовляв іншим в допомозі. Дуже любив свою доньку. Він захворів на онкохворобу, його лікував брат ОСОБА_29 , а дружина брата йому готувала їжу, перебивала все в блендері, бо він не міг самостійно ковтати їжу. Дружина та дочка ОСОБА_21 йому зовсім не допомагали, дружина поїхала на заробітки до м. Москви, навіть на похорони не приїхала, а дочку жодного разу не бачила, щоб вона навідувала батька. Похоронами займався брат ОСОБА_29 , а не дружина та дочка ОСОБА_21 . Зазначила, що не бачила ОСОБА_15 в стані алкогольного сп"яніння в той період коли він хворів на онкозахворювання.

Свідок ОСОБА_30 суду пояснила, що на протязі 21 року працює начальником відділу зв"язку в с. Велика П"ятигірка. В період з 2016 року по 2017 рік ОСОБА_20 отримував пенсію в зв2язку інвалідністю. Кожен місяць сьомого числа він особисто приходив та отримував пенсію, якщо б він був стані алкогольного сп"яніння, йому б ніхто пенсію не видавав. Все село знало що він тяжко хворий. Зазначила, що ніяких грошових переводів від дружина та дочки на ім"я ОСОБА_15 до відділу з"язку в с. Велика П"ятигірка в період 2016-2017 р.р. не надходило.

Свідок ОСОБА_31 суду пояснила, що є сусідкою ОСОБА_32 на протязі п"яти років. Коли ОСОБА_20 захворів, то дуже схуд, його дружина до дочка його покинули, ОСОБА_7 та його дружина зайнялися його лікуванням. За весь час, коли ОСОБА_16 хворів, то жодного разу не бачила ні його дочки, не дружини. Коштів на лікування в нього не було, лікування було за рахунок ОСОБА_32 . Зазначила, що він нікому не був потрібен, окрім свого рідного брата. Вказала, що про договори позики між братами вона ніколи не чула, про договори дарування вона ніколи не чула, дізналася лише під час її допиту в судовому засіданні.

Свідок ОСОБА_33 ( сусідка) пояснила, що коли ОСОБА_34 захворів, то в лікарню з ним їздив або ОСОБА_29 або його дружина ОСОБА_35 . Зазначила, що коли ОСОБА_16 захворів то кинув курити, протягом 2016-2017 р.р. жодного разу не бачила його випившим. Вказала, що окрім брата та його дружини з ОСОБА_36 на лікування в м. Житомир їздила ОСОБА_6 . Дочку покійного ОСОБА_21 бачила два чи три рази протягом 2016-2017 р.р., як вона приїздила до куми, а чи заходила до батька їй невідомо.

Свідок ОСОБА_37 , який є приватним нотаріусом Бердичівського районного нотаріального округу, будучи допитаним в якості свідка суду пояснив, що 03.09.2016 року ним були посвідченні договори дарування 10/100 і 90/100 частин житлового будинку. Він чітко пам"ятає дану нотаріальну дію, оскільки під час оформлення договорів дарувальник його повідомив, що в нього є дочка, і він , як нотаріус, знав, що дані договори можуть буди оскаржені в судовому порядку. Перед посвідченням договорів він близько години віч на віч провів бесіду з дарувальником щоб впевненості в його справжньому волевиявленні і лише після цього договори були посвідчені. Під час посвідчення договорів він впевнився чи дарувальник розуміє значення своїх дій перевірив його дієздатність.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Як визначено ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню ( ч. 2 ст. 719 ЦК України).

За змістом ст.ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України " Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК , якщо його вчинено особою під впливом

тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.

Невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змісила її це зробити, а умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на існування тяжких обставин і невигідних умов.

Звертаючись до суду з даним позовом, та посилаючись в заяві про зміну підстав зустрічного позову від 11.07.2018 року на ч. 1 ст.233 ЦК України, як на підставу визнання правочину недійсним, ОСОБА_3 вказувала, що спірний договір дарування був вчинений на вкрай невигідних для її покійного батька умовах, під впливом тяжких обставин, таких як: смертельна хвороба та захворювання на алкоголізм.

Вирішуючи по суті даний спір слід зазначити наступне.

Як визначено ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках ( ст. 13 ЦПК України).

Як визначено ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування ( ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ході розгляду справи позивачкою не доведено належними доказами підстави її позовних вимог, зокрема те, що її покійний батько - ОСОБА_1 , будучи онкохворим, страхаючись смерті, вчинив договори дарування на користь свого брата ОСОБА_1 . Всі докази на які посилається позивачка є допит самої позивачки в якості свідка та допит її матері, дружини покійного ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в якості свідка.

Факт наявності у покійного ОСОБА_1 тяжкого онкологічного захворювання, яке призвело до смерті останнього, сторонами у справі не оспорювалося.

Як зазначала позивачка, якби не тяжка хвороба, то її батько не вчинив би договорів дарування.

Тяжка хвороба і тяжкі життєві обставини поняття не ідентичні. Наявність тяжкої хвороби не можна безумовно вважати тяжкою обставиною. Тяжкими життєвими обставинами можна вважати лите ті, що змусили особу вчинити правочини.

Так, з пояснень самої позивачки, яка була допитана в якості свідка, дружини покійного- ОСОБА_4 , яка теж була допитана в якості свідка, а також з пояснень свідків зі сторони відповідача, судом достовірно встановлено, що протягом 2016-2017 року, ані дочка, ані його дружина ні матеріально, ні морально його не підтримували, посилаючись на те, що він є дорослою, самостійною людиною і йому вже 45 років. Таким чином родина покійного залишила його самого боротися з і смертельною хворобою, знаючи про те, що на це у нього немає коштів.

Суд погоджується з доводами сторони відповідача, що даний дарунок був вдячністю відповідачу зі сторони покійного ОСОБА_1 , оскільки він та його родина понесли весь тягар лікування останнього : протягом останнього року його життя доглядали його, турбувалися про нього, після його смерті здійснили поховання за власний рахунок. Дружина та дочка покійного ОСОБА_1 ніякої участі в цьому не брали, дружина навіть не була на похованні.

Проаналізувавши надані сторонами докази, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 подарував будинок відповідачу не у зв"язку з тяжкими життєвими обставинами, а з інших мотивів, до яких призвела вкрай байдужа поведінка самої позивачки та дружини покійного.

Також суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що перед укладенням договорів покійним ОСОБА_1 на користь відповідача було складено заповіт 18.08.2016 року, що також підтверджує вільне волевиявлення покійного на дарування будинку своєму братові - ОСОБА_8 Заповіт від 18.08.2016 року на даний час є чинним, позивачкою в судовому порядку не оскаржувався. Як і заповіт від 18.08.216 року, і спірні договори від 03.09.2016 року, були укладені за рік до смерті ОСОБА_1 , що ще раз підтверджує те, що вони були укладені не під впливом тяжких обставин - онкохвороби та алкоголізму покійного, а з інших підстав, та внаслідок байдужого відношення зі сторони позивачки до свого батька.

Позивачкою, в порушенням вимог ст. 81 ЦПК України також не доведено в судовому засіданні і те, що її покійний батько зловживав алкоголем на протязі 2016-2017 р.р.

Суд критично відноситься до записів в медичній карті амбулаторного наркологічного хворого виписаної на ім"я ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , зокрема як вбачається з контрольної карти диспансерного спостереження за наркологічним хворим, ОСОБА_1 були встановленні дати відвідування лікаря в листопаді 2016 року ( без дати), в червні 2017 року ( без дати), в грудні 2017 року ( без дати), в травні 2018 року ( без дати). Зазначено, що хворий з"явився 03.08.2017 року, знятий 2018 рік. Міститься запис про те, що він "мав періодичні головні болі, дратівливість, в нього порушений сон. Алкоголем зловживає періодично. В даний час не п"є." Даний запис спростовується показами допитаних в судовому засіданні свідків зі сторони відповідача, які кожен окремо, будучи під присягою, суду пояснили, що на протязі 2016-2017 р.р. ОСОБА_1 не вживав алкоголь, оскільки в червні 2016 року йому встановили діагноз - онкозахворювання носоглотки. В стані алкогольного сп"яніння його бачили лише 29 липня 2017 року - в день весілля його дочки, де сталася сварка між ним та його дружиною. Окрім того, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 протягом 2016-2017 року, зокрема в серпні 2017 року, не відвідував лікаря нарколога в м. Бердичеві, під час поїздок до міста його завжди супроводжували рідні.

Щодо другої підстави визнання договорів дарування недійсними з підстав ст. 235 ЦК України - удавана угода, суд вважає на необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України " Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року за удаваним правочином (стаття 235 ЦК ) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК , можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Як визначено ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей ( ст. 1047 ЦК України).

Позивачка вважає, що між її покійним батьком та відповідачем був укладений договір позики, який прихований договором дарування будинку, який нібито переданий у заставу , як гарантія виконання повернення позики. Однак, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України позивачка не надала суду доказів на підтвердження зазначених обставин і не довела укладення удаваного договору дарування.

Доказом, на який посилалася позивачка, є записи у блокноті щодо витрачання коштів який вівся двоюрідною сестрою її батька - ОСОБА_6 , проте, в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що дані записи вела з власної ініціативи, почала їх вести коли позивачка та її мати, дружина ОСОБА_1 його покинули без засобів для існування. А коли встановили, що ОСОБА_21 онкозахворювання, почала записувати також і витрати на його лікування. Про дані записи відповідач нічого не знав, поки не розпочалася судова справа за ініціативи ОСОБА_3 .

За таких оставин судом достовірно встановлено, між покійним ОСОБА_1 та відповідачем не було укладено договорів позики, записи, які вела з власної ініціативи ОСОБА_6 в розумінні ЦК України не є договорами позики, оскільки в них відсутні істотні умови, які має містити договір позики ( найменування сторін, дата передачі коштів, валюта та розмір позики, умови та порядок повернення коштів. Договір має бути підписаний сторонами).

Дана підстава позову є надуманою позивачкою ОСОБА_11 та нічим не доказана під час судового розгляду даної цивільної справи.

За таких обставин, враховуючи надані сторонами справи доказі на підставі яких вони обґрунтовували свої позовні вимоги та заперечення проти заявлених позовних вимог, виходячи із засад цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають до задоволення за безпідставністю.

Відповідно до.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача (п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України).

Згідно з частинами першою - четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Із матеріалів справи вбачається, що 31.01.2018 року між ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_38 .М. укладено договір б/н про надання адвокатом правової допомоги.

Згідно розділу 3 даного Договору за правову допомогу, передбачену в п.п. 1.2 Договору Замовник сплачує Адвокату винагороду у фіксованому розмірі в сумі 6000,00 грн.

Як вбачається з Акту прийому - передачі послуг з надання правничої допомоги від 12.11.2019 року, Адвокат надав, а Клієнт прийняв наступні правові послуги : 1) ознайомлення адвоката з матеріалами цивільної справи у Бердичівському міськрайонному суді ( 4 години); 2) підготовка до участі у судових засіданнях, збирання доказів ( 4 години); 3) надання клієнту усних консультацій щодо предмету спору ( протягом часу розгляду справи судом); 4) складання відзиву на зустрічний позов ( 2 години); 5) складання заперечення на зміну підстав зустрічного позову ( 2 години); 6) участь адвоката в судових засіданнях : 12.03.2018 р., 07.05.2018 р., 07.06.2018 р., 11.07.2018 р., 03.09.2018 р., 21.11.2018 р., 07.02.2019 р., 10.06.2019 р., 16.08.2019 р., 16.10.2019 р., 12.11.2019 року.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 3 від 12.03.2018 року адвокатом Потаповою Т.М. прийнято від ОСОБА_1 3000,00 грн. та квитанції до прибуткового касового ордера № 10 від 12.11.2019 року також прийнято від ОСОБА_1 3000,00 грн.

Виходячи із наведеного, суд вбачає наявність обставин та підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 в сумі 6000,00 грн.

08.02.2019 року позивачка ОСОБА_3 на адресу суду надала заяву про постановлення окремої ухвали, якою зобов"язати Бердичівський МВ національної поліції України в Житомирській області внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинені секретарем Великоп"ятигірської сільської ради ОСОБА_39 Таїсою Іванівною кримінальні правопорушення, передбачені ст. ст. 366, 367 КК України та здійснити їх досудове розслідування ( а.с. 213-214).

Відповідно до ч. 1ст. 262 ЦПК України, суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Окрема ухвала суду - це ухвала, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Отже, підставою для постановлення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для окремої ухвали немає.

Враховуючи вищевикладене суд не вбачає порушень секретарем Великоп"ятигірської сільської ради Ачмуліною Т.І. законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, а тому дане клопотання ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Окрім цього, суд звертає увагу, що статтею 262 ЦПК України не встановлено прямий обов`язок суду постановляти окрему ухвалу. Постановлення окремої ухвали є правом суду у разі встановлення судом підстав для окремої ухвали.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2,12,13, 76-81,141,259,263-265,268,273,354 ЦПК України, ст. ст. 16,202-203,215,225,23,235 ЦК України суд,-

В и р і ш и в :

В задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 6000 ( шість тисяч) грн. 00 коп. понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно п.п.15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення складено 22 листопада 2019 року.

Головуючий : Т.М. Вдовиченко