Єдиний унікальний номер судової справи: 225/5956/19
Номер провадження: 2/225/1128/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

22 листопада 2019 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді Ткач Г.В.,

за участю

секретаря судового засідання Петрової С.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовною заявою представника позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача - Коробко О.П ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеною позовною заявою, в якій зазначила, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі- продажу від 19.06.1996 року належить 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . В зазначеному помешканні разом з позивачем зареєстрована колишня дружина ОСОБА_3 з пасинком ОСОБА_4 , які з 2017 року не мешкають за вказаною адресою. ОСОБА_3 комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участі не приймає, їх з дитиною особистих речей там немає. Тому просить визнати ОСОБА_3 разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач та його представник до судового засідання не з`явилися, представник позивача надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідач ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 в судове засідання не прибула з невідомих причин, про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена шляхом надіслання судової повістки про виклик разом з копіями відповідних документів та шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті Судової влади України.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області у судове засідання не з`явився з невідомої причини, про день та час слухання був повідомлений належним чином.

На підставі ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Беручи до уваги думку представника позивача, який не заперечує проти заочного вирішення справи, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи відповідно до положень ст.ст. 280-283 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів.

Суд, розглянув матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з положеннями статей 55, 124 Конституції України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, наділені члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування Суд зазначає, що між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, що регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно - правовими актами.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог.

Судом встановлено, що ріщенням Дзержинського міського суду Донецької області від 26.09.2017 року шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 15 грудня 2010 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дзержинського міського управління юстиції Донецької області, за актовим записом № 323 розірвано. ОСОБА_7 змінено прізвище на дошлюбне « ОСОБА_8 ».

Відповідно до договору купівлі - продажу від 19.06.1996 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Дзержинської державної нотаріальної контори Іваненко А.М. в реєстрі за №262, ОСОБА_2 є власником 1/2 частки житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджено також копією технічного паспорту.

Згідно з довідкою про склад сім`ї №8557 від 10.09.2019, виданої Військово-цивільною адміністрацією м.Торецьк Донецької області ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до акту №8558 від 10.09.2019 за адресою: АДРЕСА_2 вони не мешкають з 2017 року, комунальні послуги не сплачують.

З огляду на це, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання.

Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей.

Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.

Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 71, ст. 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Особа визнається такою, що втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки.

Згідно з ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону . Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Пунктом 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 роз`яснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, проаналізував всі обставини справи, суд доходить висновку, що позивач правомірно звернувся до суду з позовом про усунення порушень свого права власності шляхом визнання відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Що стосується позовних вимог в частині визнання такими, що втратили право користування житлом неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 суд виходить з наступних вимог.

Статтею 6 Конституції України прописано право кожного на житло та передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно ч. 2 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (відповідно до ст. 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі Закону) встановлені обмеження в адміністративно-територіальних одиницях, які знаходяться: у прикордонній смузі; на територіях військових об`єктів; у зонах, які згідно із законом належать до зон з обмеженим доступом; на території, де у разі небезпеки поширення інфекційних захворювань і отруєнь людей введені особливі умови і режим проживання населення та господарської діяльності; на територіях, щодо яких введено воєнний або надзвичайний стан; на тимчасово окупованих територіях, а також щодо осіб: які не досягли 14-річного віку, осіб, до яких згідно із процесуальним законодавством застосовано запобіжні заходи, пов`язані з обмеженням або позбавленням волі; осіб, які за вироком суду відбувають покарання у вигляді позбавлення або обмеження волі; осіб, які згідно із законодавством перебувають під адміністративним наглядом; осіб, які згідно із законодавством про інфекційні захворювання та психіатричну допомогу підлягають примусовій госпіталізації та лікуванню; іноземців та осіб без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України).

Відповідно до ст.3 Закону реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Беручи до уваги той факт, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 досяг 14 років, за місцем реєстрації в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 не проживає більше року, а також і той факт, що позивачем не створюються перешкоди у користуванні квартирою, суд доходить переконання про законність вимог позивача та достатність підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Позивач просить не стягувати з відповідача судові витрати, пов`язані зі зверненням до суду, тому суд не вирішує питання щодо їх розподілу.

Керуючись ст. ст. 4, 9, 81, 211, 259, 263-265, 268, 272-273, 354 ЦПК України, ст. ст. 3, 11, 15, 405 ЦК України,-

ВИРІШИВ:

Позов представника позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржено позивачем до Донецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в 30 денний строк з дня проголошення рішення.

Якщо повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, позивач має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: