ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/5646/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із сімейних правовідносин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Мухатаєва Б.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2019 року, ухвалене в складі судді Поліщук Т.В., за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення батьківства та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку,

встановив:

30 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення батьківства відповідача стосовно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі по 20000,00 грн. щомісячно та на утримання позивача до досягнення дитиною трирічного віку по 10000,00 грн. щомісячно.

Позовна заява мотивована тим, що з 2011 року між нею та відповідачем склалися близькі інтимні стосунки, та за бажанням відповідача вона від нього народила доньку гуртову ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якої у свідоцтві про народження дитини на підставі ст. 135 СК України за вказівкою матері записаний відповідач. Відповідач заперечує факт походження дитини від нього, уникає спілкування, розірвав стосунки. На теперішній час вона самостійно власними силами намагається матеріально забезпечити, доглядати та виховувати дитину. Відповідач ухиляється від виконання свого батьківського обов`язку щодо утримання дитини, починаючи з 2017 року, участі у вихованні дитини не приймає.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зазначила, що по справі ухвалою суду було призначено судово-генетичну експертизу, але у зв`язку із неявкою відповідача до експертної установи справу повернуто на адресу суду без виконання. На сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, відповідно до правової позиції Верховного суду у справі № 565/657/16-ц, 05.09.18), а ухилення від проведення генетичної експертизи для суду є підставою для встановлення факту батьківства, згідно правового висновку Верховного суду у справі № 760/3977/15-ц від 16.05.2018).

Вказала, що відповідно до сімейного законодавства, батьки рівні у своїх обов`язках щодо утримання дітей. Згідно листа ДФС відповідач знаходиться на обліку в Київській ОДПІ м. Харкова як фізична особа-підприємець та за 2017 рік отримав дохід у сумі 907582,50 грн., який є значним доходом. Також з 01.01.2018 року по 31.03.2018 року отриманий дохід відповідачем - 25 990 грн. Позивач постійно витрачає кошти на купівлю продуктів харчування, одяг, ліки, іграшки та інше, тому її коштів не вистачає для забезпечення належного рівня її життя. На момент звернення до суду з цією позовною заявою такий рівень доходу позивач не може забезпечити, тому батько, який здоровий та працездатний, зможе сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі 20 тисяч гривень щомісяця, оскільки отримує дохід. Крім того, згідно довідки з МВС України відповідач володіє автомобілем RENAULT TRAFIC 2010 року випуску. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . При сплаті позивачем аліментів на дитину від усіх видів заробітку забезпечується рівність батьків при несенні обов`язку утримання дітей.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надані належні і допустимі докази, на підтвердження позовних вимог, позов не доведений.

Судовим розглядом встановлено, що згідно свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьками записані: батько ОСОБА_5 , мати ОСОБА_1 (а.с.5).

Визначення батьківства за рішенням суду проводиться за наявності спору щодо особи, яка є батьком дитини. Батьківство встановлюється в судовому порядку в ситуаціях, коли чоловік не визнає себе батьком дитини, і навпаки, коли чоловік вважає себе батьком дитини, а цей факт оспорюється.

Встановлення батьківства є засобом захисту прав дитини, тобто заходом, спрямованим на відновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав дитини, оскільки визначення батьківства дитини є підставою виникнення батьківських обов`язків, зокрема обов`язку з утримання дитини.

Відповідно до положень ст. 128 СК України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Допитана свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що перебуває з позивачем у дружніх відносинах, знайома з відповідачем, сторони разом працювали, була очевидцем стосунків між позивачем та відповідачем, а саме, що відповідач приїжджав до позивача з квітами, залишався на ніч, на теперішній час відповідач до позивача та дитини не приїжджає, відносини між ними припинені з літа 2016 року, дитина схожа на відповідача. Зі слів позивача та знайомих їй відомо, що відповідач бажав дитину, обіцяв позивачу утримувати дитину та допомагати матеріально, відповідач казав знайомим, що в нього є дочка. Як вказала їй позивач, дитину вона народила від відповідача.

На підтвердження позовних вимог позивачем наданий диск, який досліджений судом.

На зазначеному диску містяться фото та відеозаписи, з яких вбачається, як відповідач контактує з малолітньою дитиною.

Відомості, що містяться у зазначених доказах, самі по собі не можуть свідчити про те, що відповідач є батьком дитини. Цих доказів не достатньо для такого виснавку.

Звукозапис розмов на диску суд обгрунтовано не визнав належним та допустимим доказом, оскільки із зазначеного запису неможливо встановити його походження.

Будь-яких інших доказів позивачем не надано та матеріали справи їх не містять.

Відповідно до частини другої статті 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини.

За правилом частини першої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до державного органу реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Як роз`яснено у підпунктах 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою, котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 212 ЦПК України, згідно із якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення, у разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до статті 146 ЦПК України може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

У справі, що переглядається судом апеляційної інстанції відсутні відомості про те, що відповідач отримав копію ухвали суду про відкриття провадждення у справі, або надіслані на його адресу судові повістки, копію ухвали про призначення судової експертизи чи виклик на судову експертизу. Відповідач не брав участі у жодному судовому засіданні, і у справі відсутні докази про те, що він умисно ухилявся від участі у розгляді справи.

Таким чином у справі відсутні підстави для застосування передбачених у ст.109 ЦПК України наслідків від ухилення відповідача від участі у проведенні експертизи відсутні наведені з цього приводу доводи скарги відсутні. У справі відсутні належні, допустимі та достатні докази на підтверджденян батьківськва відповідача.

Таким чином, оскільки позивач не довела позовні вимоги, і колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність позову, який доводами скарги не був спростований.

Посилання у апеляційній скарзі на правові висновки Верховного суду у справі № 565/657/16-ц від 05.09.2018 та у справі № 760/3977/15-ц від 16.05.2018, колегією суддів не враховуються, оскільки обставини, щодо яких надано оцінку судом касаційної інстанції відрізняються від обставин цієї справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 22 листопада 2019 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.