Справа № 143/1503/18
Провадження № 22-ц/801/139/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Марченко Л. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2019 рокуСправа № 143/1503/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Стадника І.М., Войтка Ю.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу № 143/1503/18 за позовом ОСОБА_3, яка діє у власних інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Погребищенського районного суду Вінницької області від 07 листопада 2018 року про відмову у забезпеченні позову, постановлену у складі судді Марченко Л.В.,

встановив:

В листопаді 2018 року ОСОБА_3, яка діє від власного імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 16 серпня 2018 року було встановлено факт загибелі ОСОБА_5 при виконанні обов'язку військової служби 09 лютого 2015 року в районі м. Дебальцеве Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Внаслідок загибелі її чоловіка та батька малолітньої ОСОБА_4 їм було завдано значної моральної шкоди, яка виявилася у значному і безперервному душевному болю та стражданнях, втраті душевного спокою, відчутті незахищеності та розчарування, що не дає можливості нормально спілкуватися з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний соціальний спосіб життя, дитина стала напруженою та замкнутою, дуже важко переживає втрату батька та сильно сумує за ним.

У зв'язку з вищенаведеним просила стягнути з Російської Федерації на її користь та на користь малолітньої ОСОБА_4 в рівних частках моральну шкоду у розмірі 3 842 400 грн., що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 120 000 євро.

Разом з позовною заявою, позивач подала заяву про забезпечення позову, яку обґрунтовувала тим, що 24 грудня 2013 року Україна в особі Міністра фінансів України уклала трастовий договір з компанією "The Law Debenture Trust Corporationp.1.c", яка є довірчим власником перед держателем зобов'язань, що представлений одноособово Міністерством фінансів Російської Федерації, за умовами якого Україна отримала 3 000 000 000 дол. США з 5-відсотковим зобов'язанням та видала Міністерству фінансів Російської Федерації зобов'язання на вказану суму, строк виконання якого закінчувався 20 грудня 2015 року. Держателем єврооблігацій на суму 3 000 000 000 дол. США є Фонд національного добробуту Російської Федерації. На даний час Російська Федерація в судовому порядку вимагає від України повернення вищевказаного боргу та нарахованих відсотків.

За таких обставин, на права вимоги в межах державного зовнішнього запозичення України перед Російською Федерацією за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року між Україною та компанією "The Law Debenture Trust Corporationp.1.c" у розмірі 3 842 400 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на день підписання позовної заяви складає 120 000 євро, необхідно накласти арешт, оскільки за рахунок цього майна відповідача може бути виконане рішення за її позовом у разі його задоволення, а також необхідно заборонити будь-яким суб'єктам права вчиняти будь-які дії, що спрямовані на будь-яку передачу повністю або частково цих прав вимоги будь-яким суб'єктам права (зокрема, але не виключно, державним та іншим суб'єктам публічного права, фізичним особам, юридичним особам).

Водночас, у зв'язку з розглядом у Високому Суді Відділення Королівської Лави у м. Лондон питання про повернення коштів, додатково позов необхідно забезпечити шляхом зупинення здійснення платежів в межах державного зовнішнього запозичення України перед Російською Федерацією за трастовим договором; заборонити Кабінету Міністрів України, Міністерству Фінансів України, Державному казначейству України, іншим органам державної влади, їх посадовим та /або службовим особам здійснювати будь-які дії, пов'язані із здійсненням платежів в межах державного зовнішнього запозичення України перед Російською Федерацією у розмірі 3 842 400 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на день підписання позовної заяви складає 120 000 євро.

Фактом, що свідчить про можливе утруднення або неможливість виконання рішення по справі може слугувати внесення 04 грудня 2015 року Держдумою РФ до Федерального конституційного закону «Про Конституційний суд Російської Федерації» поправок, згідно з якими Конституційному суду Російської Федерації» надано право визначати, виконувати чинні вердикти міждержавних органів щодо захисту прав і свобод людини і насамперед ЄСПЛ, внесених за скаргою проти Російської Федерації.

Ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 07 листопада 2018 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_4, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову про задоволення заяви, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовувала тим, що обраний спосіб забезпечення позову відповідає змісту позовних вимог, не суперечить вимогам ст. 150 ЦПК України, а право позивача на судовий захист, передбачене ст. 55 Конституції України, з урахуванням положень ст. 124 Конституції України, згідно з якими юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір, не може бути обмежене наявністю відносин між двома суб'єктами публічного права або поставлене в залежність від реалізації Кабінетом Міністрів України, Міністерством фінансів України, Національним банком України та Державним казначейством України своїх дискреційних повноважень, з огляду на що, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви є хибними.

У строк, визначений судом, від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 вимоги апеляційної скарги підтримала, з підстав, зазначених в ній, просила скаргу задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч.2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом частин першої, другої статті 150 ЦПК України, позов може забезпечуватися, зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов'язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини (пункти 1-4, 10 ч.1 ст. 150 ЦПК України).

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 7 ст. 150 ЦПК України не допускається забезпечення позову шляхом зупинення рішень, актів Національного банку України, а також встановлення для Національного банку України заборони або обов'язку вчиняти певні дії.

Як роз'яснено в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до іноземної держави- Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої загибеллю чоловіка та батька малолітньої дитини, в інтересах якої вона діє, ОСОБА_5

Таким чином, спір виник в приватноправових правовідносинах з недоговірних зобов'язань, пов'язаних з відшкодуванням шкоди.

Згідно з ч.2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до ч. 4 ст. 58 ЦПК України держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник.

Згідно з ч.1 ст. 3 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Як передбачено частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» пред'явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої.

Суд першої інстанції, належним чином з'ясувавши підстави позовних вимог, оцінивши відповідність заходу забезпечення позову, які просить вжити позивач, спірним правовідносинам, дійшов правильного висновку, що заявлені позивачем заходи забезпечення позову не стосуються предмета спору, і зачіпають договірні правовідносини двох держав, які виникли на підставі трастового договору від 24 грудня 2013 року за державним зовнішнім запозиченням.

Забезпечення позову у спосіб, обраний позивачем становитиме втручання в повноваження державних органів України та Російської Федерації.

Водночас, такий захід забезпечення позову як накладення арешту на права вимоги в межах державного зовнішнього запозичення України перед Російською Федерацією за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року та заборона вчиняти будь-яким суб'єктам дії пов'язані із здійсненням платежівв межах державного зовнішнього запозичення суперечить нормам ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», яким передбачено судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави та накладення арешту на майно, що належить іноземній державі.

За таких обставин, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви.

Ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 374, 375, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Погребищенського районного суду Вінницької області від 07 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 08 січня 2019 року.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: І.М. Стадник

Ю.Б. Войтко