ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3954/19 Справа № 199/6660/17 Суддя у 1-й інстанції - Скрипник О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Догоновій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційним скаргам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлія Володимирівна, про визнання договорів купівлі-продажу удаваними, визнання покупцем за договорами, скасування державної реєстрації, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, він був власником двокімнатної квартири по АДРЕСА_1 , яке було отримане ним на підставі ордеру на житлове приміщення від 23.03.1989 року, виданого виконавчим комітетом Індустріальної районної ради народних депутатів. В 2003 році позивач та відповідач уклали шлюб та почали проживати разом у вказаній вище квартирі. З липня місяця 2015 року за ініціативою відповідача подружжя почало проживати окремо. Позивач дуже болісно переживав розірвання подружніх стосунків, є віруючою людиною та вважав, що сімейні відносини є непорушними, всіляко намагався зберегти шлюб. Користуючись станом позивача, його дружина, ОСОБА_2 погодилася на відновлення сімейних стосунків, проте поставила перед ним питання щодо продажу квартири та придбання житлового будинку замість квартири, 1/2 частину якого вона бажала оформити на своє ім`я. Позивач погодився на умови дружини; 04.12.2015 року позивач та ОСОБА_4 уклали попередній договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 , за умовами якого сторони зобов`язувалися укласти основний договір купівлі-продажу не пізніше 23.12.2016 року. 19.02.2016 року між позивачем та ОСОБА_5 був укладений попередній договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_2, відповідно до умов договору якого сторони зобов`язувалися укласти не пізніше 29.12.2016 року основний договір. Попередній договір купівлі-продажу квартири, а в подальшому житлового будинку та земельної ділянки був укладений ним одноособово, всі переговори з продавцями нерухомого майна проводив безпосередньо він, позивач. 23.12.2016 року на підставі договору купівлі-продажу, позивач продав належну йому на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 . Того ж дня, 23.12.2016 року позивач та відповідач прибули до приватного нотаріуса та зустрілися з продавцем житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_5 для узгодження всіх питань щодо оформлення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку та земельної ділянки, де приватний нотаріус повідомив позивача про те, що для оформлення договору купівлі-продажу необхідна згода дружини. Позивач вказує, що після того, як він зі своєю дружиною вийшов з нотаріальної контори, відповідач поставила перед ним умову: якщо позивач бажає зберегти шлюб, він повинен оформити на її ім`я договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки. Зважаючи на те, що договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки позивач укладав з метою збереження шлюбу, він погодився на умову відповідача. 23.12.2016 року позивач та відповідач уклали договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_2 , по 1/2 частині на кожного. Після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки відповідач зволікала з переїздом до будинку, а вже 23 січня 2017 року подала заяву до суду на розірвання шлюбу. Не дочекавшись рішення суду, відповідач 22.06.2017 року звернулася до суду з позовом до позивача про поділ в натурі вказаного вище домоволодіння та земельної ділянки. Таким чином, при укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_2 відповідач ввела в оману позивача щодо дійсних намірів, оскільки запевняла позивача про відновлення подружніх стосунків. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки є удаваним, оскільки було набуте позивачем для проживання сім`ї, а не для окремого проживання, намірів за свої гроші придбавати майно для дружини, яка в подальшому з ним розлучиться, він не мав. Крім того, у його дружини не було грошей для придбання домоволодіння, договір купівлі-продажу спірного майна вчинявся за власні кошти позивача. Тому позивач просив визнати договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., удаваним в частині зазначення покупцем ОСОБА_2 з моменту його укладення та визнати покупцем всього житлового будинку ОСОБА_1 ; визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0888 га, кадастровий номер :01:603:0025, розташованої по АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. за реєстровим №5259, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 удаваним в частині покупця ОСОБА_2 з моменту його укладення та визнати покупцем всіжї земельної ділянки ОСОБА_1 ; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,0888 га, кадастровий номер :01:603:0025 по АДРЕСА_2 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2018 року, з врахуванням ухвали цього ж суду від 28 березня 2019 року про виправлення описки, та додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу удаваними, скасування державної реєстрації залишено без задоволення (а.с. 182-185, 212-213, 214 т.1).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі (а.с. 189-190 т.1).

Із зазначеним вище рішенням не погодилась також ОСОБА_2 та звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, ставить питання про зміну оскаржуваного рішення, виключивши з його мотивувальної частини встановлення судом факту про те, що житловий будинок по АДРЕСА_2 був придбаний за рахунок коштів від продажу позивачем його квартири (а.с. 193-199 т.1).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення та часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 , зміни оскаржуваного рішення в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 вересня 2003 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданого відділом РАГС Індустріального районного управління юстиції м. Дніпропетровська 13.09.2003 року (а.с. 108 т.1).

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 19.08.2016 року (реєстраційний НОМЕР_2 ), виданого Департаментом житлового господарства Дніпропетровської міської ради на підставі ордеру на житлове приміщення НОМЕР_3 від 23.03.1989 року, виданого виконавчим комітетом Індустріальної районної ради народних депутатів, позивачу на праві приватної власності належала двокімнатна квартира по АДРЕСА_1 (а.с. 20, 21 т.1).

04 грудня 2016 рокупозивач та покупець ОСОБА_4 уклали у простій письмовій формі попередній договір купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_1 , за умовами якого сторони зобов`язувалися укласти основний договір купівлі-продажу не пізніше 23.12.2016 року включно (а.с. 17 т.1).

Також 19 грудня 2016 року між позивачем та продавцем ОСОБА_5 був укладений у простій письмовій формі попередній договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_2 , відповідно до умов якого сторони зобов`язувалися укласти основний договір не пізніше 29.12.2016 року (а.с. 18-19 т.1).

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Враховуючи, що при укладенні зазначених вище попередніх договорів купівлі-продажу нерухомого майна не було дотримано їх нотаріального посвідчення, вони мають ознаки нікчемності, тому не можуть бути прийняті до уваги судом апеляційної інстанції.

Крім того встановлено, що між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) 23 грудня 2016 рокуукладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 49,8 кв.м., що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. за реєстровим №18923 (а.с. 15-16 т.1).

Згідно п. 2.1 вказаного вище договору купівлі-продажу квартири від 23.12.2016 року, за домовленістю сторін продаж майна вчинено за 149690,60 грн., які покупець сплатив продавцю до моменту укладання та підписання даного договору; фінансового або будь-яких інших претензій з приводу проведеного розрахунку сторони один до одного не мають.

Цього ж дня, 23 грудня 2016 року між ОСОБА_3 (продавець), ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (покупці) було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. за реєстровим №5261, відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати (продає) у власність покупців, а покупці зобов`язуються прийняти (купують) (по 1/2 частині кожен) належний продавцю на праві приватної власності житловий будинок по АДРЕСА_2 і сплатити за нього визначену за домовленістю сторін грошову суму (а.с. 11-12 т.1).

За домовленістю сторін купівля-продаж здійснюється за 48886,00 грн.; зазначену суму продавець отримав від покупців готівкою повністю, до підписання цього договору, у зв`язку з чим продавець не має будь-яких матеріальних та інших претензій до покупців, які б стосувалися розрахунків за проданий житловий будинок (п. 2.1 договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.12.2016 року №5261).

Між ОСОБА_3 (продавець), ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (покупці) 23 грудня 2016 року було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0888 га, кадастровий номер :01:603:0025, розташованої по АДРЕСА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. за реєстровим №5259, відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати у власність покупців (продає), а покупці зобов`язуються прийняти (купують) (по 1/2 частині кожен) земельну ділянку, площею 0,0888 га, кадастровий номер :01:603:0025 по АДРЕСА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 13-14 т.1).

За домовленістю сторін купівля-продаж здійснюється за 50337,17 грн.; зазначену суму продавець одержав від покупців готівкою повністю до підписання цього договору, у зв`язку з чим продавець не має будь-яких матеріальних та інших претензій до покупців, які б стосувалися розрахунків за продану земельну ділянку (п. 2.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.12.2016 року №5259).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2017 року у цивільній справі №200/512/17-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено, вирішено розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 13 вересня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Індустріального районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис №618; після розірвання шлюбу залишити ОСОБА_2 шлюбне прізвище « ОСОБА_2 ». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 640,00 грн. (а.с. 24 т.1).

Судом апеляційної інстанції оглянуто вказану вище цивільну справу №200/512/17-ц, рішення у ній не оскаржувалось та набрало законної сили; рішенням час припинення сімейних стосунків сторін не встановлено. Крім того, з матеріалів вказаної справи вбачається, що ОСОБА_2 звернулась із позовом про розірвання шлюбу до ОСОБА_1 23 січня 2017 року, що підтверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції місцевого суду за вхідним номером 1668.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Відповідно до частини 1 статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із частиною 1 статті 202, частиною 3 статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі-продажу, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Такі самі висновки щодо застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16.

Крім того, згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 правочинів недійсними; нормативно-правовий акт № 9 від 06.11.2009 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до роз`яснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року, правочин вважається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; враховуючи зміст позовної заяви, апеляційних скарг, пояснень сторін у судовому засіданні, - колегія дійшла висновку про недоведеність і безпідставність тверджень позивача про те, що оспорювані договори купівлі-продажу були укладені в наслідок омани, а також про те, що оспорювані договори є удаваними в частині зазначення покупцем 1/2 частин будинку та земельної ділянки ОСОБА_2 , тоді як покупцем вказаних об"єктів нерухомого майна у повному обсязі, згідно змісту позовних вимог, є позивач ОСОБА_1 .

Так, обіцянка відповідачки, що після укладення оспорюваних договорів вона буде проживати з відповідачем однією сім"єю - не свідчить про вчинення оспорюваних договорів під впливом омани, оскільки така обіцянка не стосується умов договорів купівлі-продажу. Крім того, позивачем не доведено, що відповідач діяла навмисно і на час укладення оспорюваних договорів не мала наміру проживати з позивачем однією сім"єю.

Згідно змісту оспорюваних договорів купівлі-продажу, відповідно до пояснень позивача, змісту позовної заяви, на час укладення оспорюваних договорів позивач і відповідачка мали волевиявлення щодо придбанням будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_2 у спільну часткову власність, по 1/2 частині. Сподівання позивача на продовження сімейних стосунків з відповідачкою не являється умовою оспорюваних договорів купівлі-продажу.

Колегія наголошує, що позивач та відповідачка особисто підписали оспорювані договори, які укладені у належній письмовій нотаріальній формі; даний факт визнано сторонами.

Під час укладення оспорюваних договорів позивач не заявив про непогодження з умовами договорів, наявність сумнівів, тощо.

Крім того, колегія погоджується з доводами апелянта ОСОБА_2 щодо безпідставності зазначення місцевим судом в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, що житловий будинок та земельна ділянка по АДРЕСА_2 були придбані на ім`я позивача та відповідача, по 1/2 частині, за рахунок коштів від продажу позивачем належної йому на праві особистої приватної власності квартири АДРЕСА_1 .

Враховуючи зміст позовних вимог; встановивши, що у даній справі позов про захист права особистої приватної власності позивача не заявлено; враховуючи презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на кошти за які було придбано будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_2 , - колегія дійшла висновку, що місцевий суд в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, вийшовши за межі заявленого у даній справі позову, безпідставно встановив, що житловий будинок та земельна ділянка по АДРЕСА_2 були придбані на ім`я позивача та відповідача за рахунок коштів від продажу позивачем належної йому на праві особистої приватної власності квартири АДРЕСА_1 . Отже, рішення місцевого суду підлягає зміні в частині неправомірного встановлення вказаного факту.

Оскільки позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,0888 га, кадастровий номер :01:603:0025 по АДРЕСА_2 є похідними від визнання договорів недійсними, то дані вимоги також задоволенню не підлягають.

Належних та допустимих доказів на підтвердження свого позову позивачем не надано, клопотань про витребування відповідних доказів судом - не заявлено, що підтверджується протоколом та звукозаписом судового засідання, письмовими матеріалами справи.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2018 року - змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу удаваними, визнання покупцем за договорами, скасування державної реєстрації.

В іншій частині рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2018 року, з врахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 28 березня 2019 року, та додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді