Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 577/1647/16-ц

провадження № 61-28073св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Виконавчий комітет Конотопської міської ради Сумської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 10 липня 2017 року у складі колегії суддів: Собини О. І., Левченко Т. А., Криворотенка В. І.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселення її разом з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зобов`язання відповідачів не чинити перешкод у користуванні квартирою та надання ключів від неї.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 з 2007 року перебувала з ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах, а 08 серпня 2009 року вони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану у м. Конотопі Конотопського міськрайонного управління юстиції Сумської області. Мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після реєстрації шлюбу позивач була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 . У цій квартирі згодом були зареєстровані їхні діти. Проте фактично з весни 2009 року вони проживали у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить матері ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , яка вказану квартиру їм надала для постійного проживання як членам своєї сім`ї без будь-якої плати за користування нею. У вказаному приміщенні вона з чоловіком зробили капітальний ремонт, придбали меблі та побутову техніку. 23 лютого 2016 року ОСОБА_2 завдав їй тілесних ушкоджень та вигнав із вказаної квартири, де вони мешкали протягом тривалого часу, у зв`язку з чим вона змушена була тимчасово наймати житло, де на теперішній час проживає разом з дітьми. Позивач намагалася вирішити мирним шляхом конфлікт з відповідачами щодо свого проживання разом з дітьми у квартирі АДРЕСА_1 , однак це не дало бажаних результатів. При зверненні за допомогою до органу опіки та піклування Конотопської міської ради Сумської області, Конотопського відділу поліції їй рекомендовано звернутися до суду. Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення її разом з неповнолітніми дітьми у вказану квартиру, зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити їй та дітям перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та надати їй ключі від квартири.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 26 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач з дітьми проживала у спірній квартирі, проте не може вважатися членом сім`ї відповідача ОСОБА_3 , оскільки вона зареєстрована з дітьми в іншій квартирі. Суд також зазначив, що на час розгляду справи вирішується питання про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 .

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 27 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 . Вселено ОСОБА_1 з дітьми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у квартиру АДРЕСА_1 за вказаною адресою. Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 та неповнолітнім дітям: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та надати ОСОБА_1 ключі від зазначеної квартири.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Сумської області від 27 липня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 10 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 26 травня 2016 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 . Вселено ОСОБА_1 з дітьми: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , у квартиру АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 та неповнолітнім дітям: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 і надати ОСОБА_1 ключі від зазначеної квартири.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 добровільно надала дозвіл на проживання в належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_1 її сину ОСОБА_2 , його дружині ОСОБА_1 та їхнім дітям на безоплатній основі та без будь-якого укладення договору найму і переконливих доказів на підтвердження того, що вселення цих осіб у спірну квартиру відбулось на підставі інших умов відповідачами не надано. Отже, зазначені особи в порядку, передбаченому частиною другою статті 156 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР), набули право користування спірною квартирою. На час звернення до суду з позовом позивач та її неповнолітні діти не визнавались такими, що втратили право користування квартирою.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Сумської області від 10 липня 2017 року. Посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 26 травня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що на час вселення позивача спірна квартира належала ОСОБА_3 , а квартира АДРЕСА_2 , в якій зареєстрована позивач разом з дітьми, - її чоловікові ОСОБА_7 на праві приватної власності. Стверджує, що не надавала дозвіл на постійне, безоплатне, безстрокове проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у своїй квартирі. На час розгляду справи позивач не є членом її сім`ї оскільки розірвала шлюб із співвідповідачем у справі. Оскаржуваним рішенням порушуються її майнові права.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 08 серпня 2009 року позивач ОСОБА_8 та відповідач ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану у м. Конотопі Конотопського міськрайонного управління юстиції Сумської області (а.с.7).

Сторони мають трьох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 8-10).

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 30 серпня 2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Визначено місце проживання малолітніх дітей з матір`юОСОБА_1 (а.с. 172).

Квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 - матері колишнього чоловіка позивача, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину серії НОМЕР_2 , виданим 07 лютого 2005 року Конотопською держнотконторою за реєстровим № 1-71, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28 травня 2005 року (а.с. 20).

Згідно з довідкою Центру надання адміністративних послуг Конотопської міської ради від 18 квітня 2016 року № 2718 відповідач ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , де фактично проживали з 2009 року позивач з чоловіком та дітьми (а.с. 21, 25).

З копії паспорта позивача, довідки ТОВ ЖЕД «Південна» від 03 березня 2016 року № 389 та відомостей, наданих адресно-довідковим підрозділом територіального органу ДМС України, вбачається, що ОСОБА_1 , її чоловік ОСОБА_2 , їхні неповнолітні діти: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , свекор позивача - ОСОБА_7 зареєстровані за іншою адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 6, 11, 22, 25).

Зазначена вище квартира належить на праві власності батькові колишнього чоловіка позивача, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 01 червня 2004 року (а.с. 114).

Встановлено, що внаслідок конфлікту між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 у лютому 2016 року позивач з дітьми вимушено залишила спірну квартиру, ОСОБА_2 змінив замок на вхідних дверях квартири, внаслідок чого позивач з дітьми не має можливості проживати у спірній квартирі. Факт заміни вхідного замка на дверях та перешкоджання позивачу у користуванні квартирою підтвердив відповідач ОСОБА_2 , а також ці обставини підтверджуються висновком Конотопського відділу поліції від 10 березня 2016 року про результати розгляду заяви ОСОБА_1 (а.с. 12-13).

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 379, частини першої статті 382, частини першої статті 383 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно зі статтею 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

З матеріалів справи та пояснень відповідача ОСОБА_3 вбачається, що у 2009 році на прохання її сина ОСОБА_2 вона добровільно надала дозвіл на проживання в належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_1 його дружині - позивачу у справі ОСОБА_1 та їхньому неповнолітному сину ОСОБА_11 , вподальшому у цій квартирі також стали проживати і її онуки ОСОБА_12 та ОСОБА_10 . Зазначене житло було постійним місцем проживання сім`ї її сина, надавалось воно безоплатно, без будь-якого укладення договору найму. Доказів на підтвердження того, що вселення цих осіб у спірну квартиру відбулось на підставі інших умов, відповідачі не надали.

Отже, позивач з дітьми поселились у спірну квартиру з дозволу власника квартири та проживали там однією сім`єю у розумінні статті 156 ЖК УРСР і набули право користування спірною квартирою.

Факт того, що ОСОБА_1 не була зареєстрована у спірній квартирі сам по собі не може бути підставою для визнання чи відмови у визнанні права користування нею із дітьми житловим приміщенням.

Встановивши такі обставини, апеляційний суд обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції та задовольнив позов. Рішення апеляційного суду відповідає указаним нормам матеріального права, в тому числі нормі статті 405 ЦК України, відповідно до якої член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом лише у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Доводи касаційної скарги про те, що спірна квартира належить лише ОСОБА_3 на праві приватної власності висновків апеляційного суду не спростовують, оскільки між ОСОБА_3 та її сином ОСОБА_2 , позивачем ОСОБА_1 була досягнута усна згода про те, що ОСОБА_2 разом з дружиною та дітьми можуть проживати у спірній квартирі без обмеження строком як члени сім`ї.

Посилання заявника на те, що позивач після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 добровільно покинула спірну квартиру, спростовуються встановленими судами попередніх інстанцій обставинами.

Доводи касаційної скарги про те, що на час розгляду справи апеляційним судом позивач з дітьми не є членами сім`ї заявника, не дають підстав для висновку про відсутність права позивача з дітьми на користування квартирою, оскільки за змістом статті 156 ЖК УРСР таке право мають і колишні члени сім`ї власника. Крім того, право колишніх членів сім`ї власника на користування квартирою, не є свідченням порушення права власника квартири.

Доводи касаційної скарги щодо помилковості твердження судом апеляційної інстанції про обмін квартирами не мають у цій справі правового значення.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з встановленими обставинами справи, переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Ураховуючи викладене, правильним є висновок суду апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 з дітьми у встановленому законом порядку набула права користування спірним житловим приміщенням, яке підлягає захисту шляхом вселення позивача у квартиру та усунення перешкод у користуванні нею.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, оскільки відсутні підстави для скасування судового рішення.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 10 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко