ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року

м.Суми

Справа №591/2676/19

Номер провадження 22-ц/816/5049/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання -

Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Служба у справах дітей Сумської міської ради, Управління державної міграційної служби України в Сумській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 вересня 2019 року в складі судді Шелєхової Г.В., ухвалене у місті Суми Сумської області, повний текст якого складено 16 вересня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

25 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, мотивуючи свої вимоги тим, що була у шлюбі з відповідачем з 14 вересня 2013 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_4 . Після розірвання шлюбу 29 грудня 2017 року , місце проживання дитини визначено разом з матір`ю. Відповідач аліменти на дитину сплачує не регулярно, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Вона часто виїжджає на роботу до Російської Федерації, має там місце проживання, проте дочка в цей час залишається в Україні, оскільки відповідач добровільно дозволу на виїзд дитини не надає.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини разом з нею на проживання до Російської Федерації та до Турції, Єгипту на оздоровлення протягом року з дня ухвалення рішення без згоди батька. Зобов`язати УДМС України в Сумській області оформити необхідні документи для виїзду дитини за кордон.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 13 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач належним чином своїх батьківських обов`язків не виконує, місце проживання дочки визначено разом з нею. Вона, хоча і має зареєстроване місце проживання у місті Суми, проте працює у Російській Федерації, орендує там квартиру, має достойний заробіток, домовилась з адміністрацією місцевого дитячого садка про виділення місця для дочки. Вважає, що відмова у наданні дозволу на виїзд дитини порушує її права та дочки Варвари, встановлені ст. ст. 24, 32, 33 Конституції України.

Відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк відповідач не подав.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Литовченко Л.І., яка підтримала доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 вересня 2013 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_4 (а.с. 10).

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 29 грудня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 16-17).

Місце проживання малолітньої ОСОБА_4 визначено за місцем проживання матері ОСОБА_1 заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 26 жовтня 2019 року (а.с. 12-15).

Дитина зареєстрована разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18).

Відмовляючи позивачу у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що остання не довела, що виїзд дитини на місце проживання до Російської Федерації та до Турції, Єгипту на оздоровлення без зазначення конкретного періоду поїздки відповідає найкращим інтересам дитини, при цьому врахував невизначеність щодо адреси місця перебування дитини за межами України, відсутність доказів на підтвердження строку перебування за кордоном, наміру повернення дитини на Україну та доказів достатнього матеріального забезпечення під час перебування за кордоном.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такий висновок суду першої інстанції узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої, жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ст. ст. 141, 150, 153, 155 СК України).

За змістом пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Нормами статті 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, що Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює питання виїзду дитини за кордон, а не визначення її постійного місця проживання, тому посилаючись на цей закон, позивач мала вказати, на який конкретний виїзд (одноразовий) вона просить дозвіл з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок узгоджується із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-244цс18.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову у наданні дозволу на виїзд ОСОБА_4 ґрунтується на законі, відповідає інтересам дитини з огляду на наступні обставини.

Звертаючись з позовом про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, а саме: на проживання до Російської Федерації, на оздоровлення до Турції та Єгипту, ОСОБА_1 не зазначила період часу, коли дитина перебуватиме у цих країнах, не повідомила про термін повернення з дитиною до України, не надала суду доказів наявності місця проживання у країнах прямування, належних умов для проживання та розвитку дитини, а також достатнього матеріального забезпечення дитини за кордоном.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що перебування дитини за межами України, без визначення конкретного місця перебування, умов проживання, періоду перебування за кордоном, без згоди батька не відповідатиме найвищим інтересам дитини та грубо порушуватиме права відповідача на участь у вихованні дитини та фактично позбавить його можливості знати про місцезнаходження дочки та інші обставини стосовно неї, що згідно із вимогами статті 313 ЦК України, статей 141, 157 СК України, положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, є неприпустимим.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач має місце роботи у Російській Федерації та стабільний заробіток, достатній для забезпечення потреб дитини, аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві, які належним чином розглянуті та оцінені судом першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для зміни або скасування оскаржуваного судового рішення.

Твердження ОСОБА_1 про неналежне виконання відповідачем батьківських обов`язків, зокрема, наявність заборгованості зі сплати аліментів, самоусунення від виховного процесу, відхиляються апеляційним судом, оскільки жодними доказами не підтверджені і на висновки суду по суті спору не впливають.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на зазначені норми процесуального закону апеляційний суд не приймає додану до апеляційної скарги довідку юридичної особи, зареєстрованої у Російській Федерації, про доходи ОСОБА_1 у розмірі 65000 російських рублів, отримані нею за сім місяців 2019 року, оскільки позивач не надала доказів неможливості її подання до суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції визнає, що наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість ухвалення судового рішення про скасування чи зміну оскаржуваного рішення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, ухваленим з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - О.Ю. Кононенко

Судді: Т.А. Левченко

С.С. Ткачук