СЕРЕДИНО-БУДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
Справа № 586/916/18
Номер провадження 2/586/76/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року м.Середина-Буда

Середино-Будський районний суд Сумської області у складі:

головуючого судді Темірова Ч.М.,

за участі секретаря судового засідання Попової М.М.,

учасників судового процесу:

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №586/916/18 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Середино-Будський агролісгосп» про виплату заробітної плати та проведення розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Середино-Будський агролісгосп» про виплату заробітної плати та проведення розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02.11.2001 ОСОБА_1 була прийнята на посаду бухгалтера 1 категорії до Державного підприємства «Середино-Будський агролісгосп» та 13.03.2018 її було звільнено із займаної посади. Крім того, згідно колективного договору до свята 8 березня на підприємстві, жінкам працівникам було виплачено премію за наказом №77 від 03.03.2018. На момент звільнення ОСОБА_1 відповідач, без поважних причин, не виплатив позивачу частину заробітної плати, а саме премію до свята 8 березня у розмірі 2000 гривень.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 просила задовольнити позовні вимоги, посилаючись на докази, що наявні в матеріалах цивільної справи, оскільки вважає їх законними і обґрунтованими.

Представник відповідача просив відмовити в задоволені позову, з підстав викладених у Відзиві та поданих письмових запереченнях, оскільки вони є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідач свого представника у судове засідання не направили, однак надіслали до суду відзив в якому просили відмовити в задоволені позову, з підстав викладених у відзиві та поданих письмових запереченнях, оскільки вони є безпідставними та необґрунтованими.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

13.03.2018 позивач був звільнений, згідно з п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, за згодою сторін, що підтверджується копією трудової книжки виданої на ім`я ОСОБА_1 , серії НОМЕР_1 та заповненої 11 лютого 1992 року. ОСОБА_1 при звільненні, окрім суми заробітної плати, були виплачені всі передбачені штатним розписом грошові суми. Відповідач провів розрахунок з позивачем у зв`язку з його звільненням у повному обсязі та вчасно, відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України. Жодних вимог (у тому числі у письмовій формі) щодо виплати будь-яких винагород (премій) позивач при звільненні не висував.

Також варто зазначити, що премія не є складовою частиною заробітної плати. Відповідач може встановляти в локальних нормативних документах умови, за відсутності виконання яких працівники можуть бути позбавлені таких виплат або розмір останніх може бути зменшено. Виплата премій відповідачем також залежить від загального стану фінансово-господарської діяльності і не може бути безумовною складовою заробітної плати працівників, оскільки є їх додатковою винагородою, яка регламентується внутрішніми актами підприємства.

Оскільки позивач був звільнений саме за згодою сторін, про що свідчить запис у трудовій книжці від 13.03.2018, а дана згода не передбачала виплати жодних премій, то у позивача відсутні правові підстави на отримання будь-яких щорічних винагород від відповідача, а відтак, позивач хибно тлумачить норми трудового законодавства України щодо визначення премії в якості складової частини заробітної плати.

Відповідно до ч. 1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. До структури заробітної плати, визначеної у статті 2 Закону України «Про оплату праці», входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (абз. 3 ст.2 Закону України «Про оплату праці»).

В порядку ст. 178 ЦПК України, 15 березня 2019 року відповідач Державне підприємство «Середино-Будський агролісгосп» подав відзив на позовну заяву в якому виклав наступне.

При звільненні позивача їй були виплачені суми, включаючи премію як головному бухгалтеру підприємства, що працювала без доган, якісно виконувала свої посадові обов`язки, у розмірі посадового окладу згідно наказу №48 від 21.01.2018. з даним наказом ОСОБА_1 була ознайомлена та його не оскаржувала.

Згідно переліку вказаному у наказі №77 від 03.03.2018 «Про преміювання жінок до 8 березня» виданого підприємством, було вирішено провести преміювання жінок-працівників підприємства, в переліку якого ОСОБА_1 включена не була, а відтак підстав для нарахування та виплати останній премії до Міжнародного жіночого Дня не було.

У своєму відзиві представник відповідача зазначає, що ОСОБА_1 було відомо про відсутність її прізвища у переліку вищевказаного наказу та на момент звільнення жодних претензій з даного приводу вона не заявляла.

В подальшому 12 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до директора підприємства Кондратьєва О.В., який почав обіймати вказану посаду з 03 квітня 2018 року, з вимогою нарахувати та виплатити їй помилково пропущену на її думку премію до свята 8 березня.

22 червня 2018 року їй було надано письмову відповідь згідно якої позивач була повідомлена, що відповідно до наказу №77 від 03.03.2018 вона не була включена в перелік жінок-працівників підприємства, яким виплачувалась премія до свята 8 березня.

Відповідач зазначає, що не визнає усіх позовних вимог, оскільки вони є безпідставними та такими, що ґрунтуються на хибному тлумаченні існуючих норм чинного законодавства, аналізі судової практики і не відповідають положенням внутрішніх актів відповідача, а тому не повинні бути задоволені.

Позивач звільнився за угодою сторін, отримавши всі належні і передбачені угодою сторін виплати при звільненні. Позивач зазначає, що, його було звільнено за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Це означає, що при звільненні сторонами було досягнуто згоди щодо всіх питань, пов`язаних зі звільненням, у тому числі щодо сум, які підлягають виплаті звільненому працівнику. Це підтверджується, серед іншого, тим, що з позовом, що розглядається в межах цієї справи, позивач звернувся тільки через півроку після звільнення. Звільняючись за угодою сторін, позивач погодився з тим, що йому не виплачуватимуться жодні додаткові кошти, крім виплачених при звільненні.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 97 КЗпП України плата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням нормі гарантій,передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником),що представляє інтереси більшості працівників,а уразі його відсутності -з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Частина третя статті 97 КЗпП України тільки зобов`язує власника встановлювати конкретні розміри премій з урахуванням вимог колективного договору, зміст якого повинен відповідати законодавству та угодам.

Законодавство не вимагає, щоб власник реалізував свої повноваження збільшувати, зменшувати розміри премій, які виплачуються конкретним працівникам, повноваження повністю або частково позбавляти конкретного працівника премій обов`язково за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації. Власник має право самостійно вирішувати ці питання, якщо інше не передбачено положенням про преміювання (колективним договором).

Частина четверта статті 97 КЗпП України, яка забороняє власникові приймати одностороннє рішення з питань оплати праці, що погіршує умови, встановлені у відповідному порядку, не стосується випадків, коли власник застосовує встановлені на підприємстві відповідно до законодавства умови оплати праці. Прийняття керівником підприємства на основі положення про преміювання і в межах своєї компетенції рішення про зменшення розміру премій, позбавлення працівників премій повністю або частково, не можна кваліфікувати як погіршення умов оплати праці.

До такого висновку дійшов Верховний суд України у своїй постанові по справі № 6-2790цс16.

Згідно з ст.2 Закону України «Про оплату праці», основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок(окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Отже, статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що структура заробітної плати складається з основної, додаткової та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Додаткові складові (премії, надбавки тощо) не є гарантованими і мають індивідуальний характер.

Відповідно до Методичних рекомендацій щодо оплати праці працівників малих підприємств, схвалених Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 13 серпня 2004 року № 186 та Методичних рекомендацій щодо організації матеріального стимулювання праці працівників підприємств і організацій, схвалених Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29 січня 2003 року № 23, премія - це основний, найбільш ефективний стимулюючий виробничу, підприємницьку, торговельну або комерційну діяльність вид додаткової, понад основну заробітної плати, яка виплачується за поліпшення основних показників колективної та індивідуальної праці працівників, а також кінцевих загальних результатів виробничої, підприємницької, торговельної або комерційної діяльності.

Згідно п.п. 6, 8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій, заохочувальні виплати, винагорода за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями є "додатковими складовими заробітної плати. При вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат.

Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

За своїм юридичним змістом трудовий договір (ст.21 КЗпП України) є двостороннім правочином (ст.202 ЦК України), оскільки породжує (встановлює) певні взаємні права та обов`язки сторін роботодавця і працівника.

Згідно ч.3, ч.4 ст.213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів) акти, довідки, виписки або витяги з них, належним чином засвідченні їх копії (в тому числі їх електронні копії), що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достовірність означає відповідність інформації, отримуваної із доказу, яка підтверджується шляхом зіставлення отриманої інформації з інших доказів, через порівняння, проведення відповідної експертизи.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Достатність доказів являється більш ніж не кількісним, а якісним показником, оскільки значення має та сукупність доказів, яка надає можливість суду шляхом всебічного дослідження правильно вирішити справу. Достатність доказів встановлюється і оцінюється судом на основі матеріалів справи шляхом особистого внутрішнього переконання, що є результатом логіко-процесуальної діяльності судді.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація цього обов`язку відбувається шляхом переконання суду у достовірності наведених фактів. Обов`язок доказування покладається на сторони, у зв`язку з чим відбувається реалізація принципу змагальності сторін та свободи в надані ними своїх доказів суду і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Позивач у позовній заяві просить стягнути премію до свята 8 березня за 2018 рік у розмірі 2000 гривень та моральну шкоду у розмірі 1000 гривень. Крім того, ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, однак позивачем не вказано на яку саме суму вона претендує та не надано жодних доказів щодо її визначення .

Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін, як одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На основі повного і всебічного з`ясування обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд не вбачає в діях відповідача порушень норм трудового законодавства та дійшов висновку про відмову задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст.ст. 5, 13, 89, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Середино-Будський агролісгосп» про виплату заробітної плати та проведення розрахунку при звільненні відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16 травня 2019 року.

Головуючий:суддя Ч.М.Теміров