ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7141/19 Справа № 178/1211/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Берелет В. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Городничої В.С.

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи, в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на 1/2 частину майна, що придбано під час спільного проживання, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з липня 2006 року проживав однією сім`єю з відповідачкою в будинку, що належить матері відповідачки і розташований по АДРЕСА_1 . Сторони проживали фактично, але шлюбні відносини не зареєстрували. Спільно вели господарство, що виглядало у формі сімейного бюджету, внесок у який здійснювали позивач і відповідач. 17 жовтня 2012 року позивач та відповідач придбали житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Кошти на придбання будинку були накопичені сторонами разом. При укладенні договору купівлі-продажу, угоду було оформлено на ім`я ОСОБА_2 , вважаючи, що сторони проживали однією родиною. Продавець ОСОБА_4 написала розписку, у якій було зазначено, що грошові кошти вона отримала саме від позивача. Факт придбання житлового будинку підтверджується договором купівлі-продажу посвідченим приватним нотаріусом Криничанського районного округу Дніпропетровської області Чорною О.В. З моменту придбання житлового будинку сторони разом проводили ремонті роботи, вели спільне господарство. З середини 2013 року між сторонами почали виникати часті сварки та непорозуміння, в зв`язку з чим позивач був вимушений у жовтні 2013 року піти з будинку відповідача, де він разом з нею проживав. При цьому позивач запропонував відповідачу розділити придбаний ними під час сумісного проживання будинок, але вона відмовила, мотивуючи тим, що під час придбання будинку вони не проживали у зареєстрованому шлюбі, в зв`язку з цим позивач не має права на його частку.

Враховуючи вищезазначене, позивач просив суд встановити факт проживання однією сім`єю, визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

З таким рішенням суду ОСОБА_1 не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового, яким позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

ОСОБА_2 відповідно до положень ст. 360 ЦПК України подала відзив, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2018 року - без змін, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апелянта.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що з липня 2006 року по жовтень 2013 рік сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в житловому будинку, який належить матері відповідачки, розташований по АДРЕСА_1 .

17 жовтня 2012 року було укладено правочин, а саме - договір купівлі-продажу, який оформлено на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Криничанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Чорною О.В. та зареєстрований за №1050, згідно якого було придбано вище зазначений житловий будинок. Передачу грошей згідно зазначеного правочину здійснила ОСОБА_2 - покупець.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на недоведеність позовних вимог, зокрема, те, що позивачем не надано доказів джерела набуття грошових коштів, які були передані згідно договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2012 року продавцеві; позивач ОСОБА_1 не обґрунтував належними та допустимими доказами факт наявності спільного бюджету, підтверджень того, що він надавав грошові кошти для сплати комунальних послуг, проведення ремонту житлового будинку.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом не взято до уваги пояснення свідка ОСОБА_6 , яка є матір`ю відповідача, та яка підтвердила, що сторони проживали однією сім`єю в її будинку разом з нею. Також, апелянт вказує на те, що він являється приватним підприємцем і має два магазина, а тому вважає безпідставним висновок суду щодо недоведеності та не надання доказів джерела набуття грошових коштів, які були передані згідно договору купівлі-продажу.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

При застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99).

У п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 судам роз`яснено, що при застосуванні ст.74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Першочергово по даній категорії справ виникає необхідність встановлення факту спільного проживання однією сім`єю й на підставі цього застосовувати до майна, набутого під час такого спільного проживання, режим права спільної сумісної власності.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Отже, виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Оскільки для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази: постійне спільне проживання, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, але таких доказів позивачем не було надано.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст. 368 ЦК України, ст. 74 СК України, прийшов до обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Крім того, колегія суддів вважає, що посилання апелянта на свідчення свідка ОСОБА_6 для даної категорії справ не достатньо, зокрема, рішення суду не може ґрунтуватись лише на одних показах свідків, оскільки у відповідності до ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Тож, керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова