Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 285/2860/16-ц

провадження № 61-27410св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: Виконавчий комітет Новоград-Волинської міської ради як орган опіки та піклування, ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Ковалевський Андрій В`ячеславович,

розглянув у порядкуспрощеного позовного провадження касаційну скаргу Виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради як органу опіки та піклування на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 09 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Микитюк О. Ю., Галацевич О. М., Борисюка Р. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У жовтні 2016 року Виконавчий комітет Новоград-Волинської міської ради як орган опіки та піклування (далі - Виконавчий комітет) звернувся до суду з позовом, у якому просив суд скасувати реєстрацію права власності від 14 червня 2016 року на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ; визнати недійсними договори купівлі-продажу 1/10 та 9/10 частки будинку АДРЕСА_1 , укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 26 та 30 серпня 2016 року, посвідчені приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ковалевським А. В.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_4 , перебуває на первинному обліку дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

11 жовтня 1996 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладений договір обміну, відповідно до якого ОСОБА_5 набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою про склад сім`ї від 02 лютого 2006 року неповнолітня ОСОБА_4 проживала за вказаною адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Порушуючи права спадкоємців, ОСОБА_2 здійснила повторну реєстрацію права власності на вказаний будинок, після чого 26 та 30 серпня 2016 року уклала з ОСОБА_3 договори купівлі-продажу 1/10 та 9/10 частини вказаного будинку. На момент укладання договорів неповнолітня ОСОБА_4 мала право користування будинком.

Вказані правочини щодо відчуження будинку вчинені відповідачами без згоди органу опіки та піклування, що є порушенням статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», а також вимог статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

ОСОБА_1 у цій справі пред`явила позов, в якому зазначала, що вона є спадкоємицею ОСОБА_5 , у зв`язку з чим просила визнати недійсними вищезазначені договори, визнати за нею право власності в порядку спадкування на будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 серпня 2017 року позов Виконавчого комітету та ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право власності ОСОБА_2 на спірний будинок, що посвідчувалось свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 17 березня 1992 року, припинилось внаслідок укладення нею договору обміну від 11 жовтня 1996 року, а тому повторна реєстрація такого права 14 червня 2016 року на підставі дубліката свідоцтва суперечить вимогам закону та підлягає скасуванню. Оскільки право власності на спірний будинок на час укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу не було набуто ОСОБА_2 з передбачених законом підстав, то вона не була власником спірного будинку, а тому оспорювані договори купівлі-продажу є недійсними.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 09 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу та визнання права власності на будинок, стягнення з ОСОБА_3 судового збору в розмірі 551,20 грн на користь держави та 1 748,39 грн - на користь ОСОБА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові Виконавчому комітету та ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення про відмову в позові в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу та визнання права власності на будинок, суд апеляційної інстанції виходив з того, що правильними є висновки суду першої інстанції про незаконність реєстрації права власності на спірний будинок за ОСОБА_2 , оскільки така реєстрація порушує права ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , а тому вона підлягає скасуванню. Оспорювані договори купівлі-продажу не відповідають вимогам статті 203 ЦК України, частині четвертій статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей». Разом з тим, визнаючи недійсними договори купівлі-продажу, суд першої інстанції не звернув уваги на правову позицію Верховного Суду України у справі від 13 травня 2015 року № 6-67цс15, відповідно до якоїособа, яка вважає себе власником майна, не підлягає захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Визнаючи за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, суд першої інстанції не врахував, що право на спадкове майно набувається на підставі свідоцтва, видача якого є нотаріальною дією і здійснюється нотаріусом у порядку, встановленому Законом України «Про нотаріат».

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У листопаді 2017 року Виконавчий комітет звернувся до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно застосував правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 13 травня 2015 року (провадження № 6-67цс15), оскільки у справах різний предмет, підстави спору та різні фактичні обставини.

У січні 2018 року ОСОБА_3 направив на адресу суду заперечення на касаційну скаргу, в яких вказував, що судом апеляційної інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи та надано їм належну оцінку, а тому просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. На його думку, при укладенні договорів купівлі-продажу нотаріус перевірив всі належні документи і він як добросовісний набувач не мав сумнівів щодо законності оспорюваних правочинів, а також, що в придбаному ним будинку є зареєстровані неповнолітні особи. Просив закрити провадження у справі у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 .

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За нормою статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 березня 1992 року ОСОБА_2 стала власником жилого будинку АДРЕСА_1 (т. 2, а.с. 6).

За договором обміну від 11 жовтня 1996 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , останній набув право власності на будинок АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 - на будинок АДРЕСА_2 . (т. 1, а.с. 71).

14 червня 2016 року на підставі дубліката свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 червня 2016 року державним реєстратором Виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради внесено запис про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_1 (т. 1, а.с.19).

26 та 30 серпня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладені договори купівлі-продажу відповідно 1/10 та 9/10 частини будинку АДРЕСА_1 , на підставі яких приватним нотаріусом Ковалевським А. В. зареєстровано право власності ОСОБА_3 на спірне нерухоме майно.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги, оскільки під час розгляду справи виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Так, з доданого відповідачем ОСОБА_3 до заперечень на касаційну скаргу витягуз Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 8, сформованого 07 грудня 2017 року, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто до ухвалення апеляційним судом оскаржуваного рішення.

Відповідно до статті 37 ЦПК України 2004 року у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

У порушення указаної норми процесуального права апеляційний суд, зважаючи на те, що спірні правовідносини допускають правонаступництво, не вжив заходів щодо залучення до участі у справі правонаступників ОСОБА_2 та ухвалив рішення щодо померлої особи. Тому указане рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Зважаючи на характер спірних правовідносин у цій справі, спрямованості вимог позивачів на повернення спірного будинку спадкоємцям ОСОБА_5 , суд першої інстанції у порушення вимог частини четвертої статті 10 ЦПК України не роз`яснив позивачам право на уточнення чи доповнення позовних вимог.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Такий правовий висновок міститься у пункті 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (див. також пункт 71 постанови від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц).

Отже, за усталеною судовою практикою ефективним способом захисту у спірних правовідносинах є вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, а тому суд першої інстанції мав з`ясувати у позивачів, який спосіб захисту вони обрали для захисту права і чи він є ефективним.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, які б дозволили компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Тому рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню у зв`язку з порушення судом норм процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої та другої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо:

1) справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими;

3) судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні;

4) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу;

5) справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою;

6) судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції;

7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження;

8) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:

1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або

2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або

3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Згідно з частиною четвертою указаної статті справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

З огляду на викладене, рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можна визнати законними і обґрунтованими, а тому вони підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи необхідно вирішити питання про залучення до участі у справі правонаступників ОСОБА_2 , роз`яснити позивачам право на уточнення позовних вимог у частині способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права (стаття 5 ЦПК України).

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради задовольнити частково.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 серпня 2017 року та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 09 жовтня 2017 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко