КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 367/7976/16-ц Головуючий у суді І інстанції Саранюк Л.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Кулікової С.В.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення коштів та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовомдо ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення коштів.

На обґрунтування позову зазначено, що 13 квітня 2013 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_1 договір доручення, за умовами якого позивач довірив, а відповідач зобов`язався здійснити від його імені та за його кошти будівництво чотирьох квартир і нежитлового приміщення у будинку АДРЕСА_1 , будівництво якого останній мав намір розпочати.

На момент підписання договору позивач передав відповідачу кошти в сумі 880 000,00 грн, які включали у себе повну вартість робіт та будівельних матеріалів, що були необхідні для будівництва чотирьох квартир і підвального приміщення.

У договорі доручення сторонами було узгоджено вимоги до технічних характеристик вказаних об`єктів, а ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання найняти будівельників, якісно та в строк здійснити будівництво будинку і здати його в експлуатацію до 30 грудня 2014 року.

При цьому договір доручення був укладений ОСОБА_1 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , яка надала нотаріально посвідчену згоду на укладення вказаного договору в інтересах сім`ї.

В подальшому ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали між собою попередні договори купівлі-продажу квартир АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , а також нежитлового (підвального) приміщення АДРЕСА_1 .

Вказаними договорами були визначені основні технічні характеристики квартир, а саме: стіни - цементно-вапняна штукатурка; підлога холу і кімнат - бетонна стяжка; підлога кухонь і вбиралень - бетонна стяжка; сантехніка - відводи із заглушками; вікна - металопластикові рами з двокамерним склопакетом; вхідні двері - металеві; електропостачання - ввід мідним кабелем; опалення - електрокотел; зовнішні стіни будинку - утеплені покрашені.

Не дивлячись на те, що договір доручення від 13 квітня 2013 року мав просту письмову форму та нотаріально не посвідчений, він відповідає вимогам закону і є дійсним, а його сторони вважали цей договір таким, що відповідав їхнім намірам, враховуючи їх дружні відносини та вільне волевиявлення.

Виконуючи умови вказаного договору, позивач повністю оплатив вартість будівництва, а після введення будинку в експлуатацію ОСОБА_1 надав згоду на отримання ним свідоцтв про право власності на квартири та нежитлове приміщення. Відповідач ОСОБА_3 також дала згоду на отримання ним у власність даних об`єктів.

Згодом ОСОБА_2 за участю ОСОБА_1 отримав свідоцтва про право власності на зазначені об`єкти нерухомого майна та зареєстрував своє право власності на квартири і нежитлове приміщення згідно чинного законодавства.

Разом з тим, на момент передачі йому у власність квартир АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , а також нежитлового (підвального) приміщення АДРЕСА_1 , технічний стан цих об`єктів не відповідав технічним характеристикам, що були обумовлені укладеними між сторонами договорами. Зокрема, до квартир не підведене електропостачання, всередині приміщень стіни та підлога не мають штукатурки та стяжки відповідно, сантехніка та електрокотли опалення не встановлені.

При передачі об`єктів нерухомості ОСОБА_1 запевнив ОСОБА_2 , що всі наявні недоліки ремонтних та оздоблювальних робіт об`єктів нерухомості ним будуть усунені. Обумовлені договором доручення акти приймання-передачі квартир та нежитлового приміщення сторони мали підписати після усунення всіх невідповідностей об`єктів заявленим технічним характеристикам.

Починаючи з осені 2014 року відповідач постійно обіцяв позивачу, що обов`язково виконає всі роботи по усуненню недоліків, втім на початку літа 2016 року ОСОБА_1 перестав спілкуватись з ним. ОСОБА_3 також ігнорує всі звернення та відмовляється спілкуватись.

Одержані від позивача за договором доручення кошти були використані ОСОБА_1 не тільки для будівництва будинку, але і в інтересах сім'ї, адже не використана під час будівництва частина грошей була присвоєна останнім та використана для потреб його сім'ї. Крім того, після здачі будинку в експлуатацію подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклало між собою нотаріально посвідчений договір про поділ спільного майна подружжя, внаслідок чого на даний час ОСОБА_3 є власником квартир у зазначеному будинку. За таких обставин ОСОБА_3 повинна також відповідати за невиконання її чоловіком умов взятих на себе зобов`язань.

Відповідно до висновку № СЕ-1702-1-805.17 від 27 лютого 2017 року судової будівельно-технічної експертизи, яка була проведена у даній справі, вартість будівельних матеріалів та робіт, затрачених ОСОБА_1 на будівництво квартир АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 та нежитлового приміщення АДРЕСА_1 станом на 8 травня 2014 року становить 331 991,00 грн.

Враховуючи, що отримані від довірителя кошти ОСОБА_1 не в повному обсязі використано при будівництві зазначених об`єктів нерухомості, а використано ним на свій розсуд в інтересах сім`ї, то ці кошти в сумі 548 009,00 грн мають бути стягнуті з відповідачів солідарно на його користь. Окрім того, позивач має право вимагати стягнення з відповідачів інфляційних втрат за неналежне виконання грошового зобов`язання в сумі 859 246,72 грн та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 72 472,31 грн.

Оскільки відповідач порушив зобов`язання за договором доручення, позивачу було завдано збитків у вигляді недоотриманого доходу (упущеної вигоди) від неможливості продажу квартири АДРЕСА_2 в сумі 275 255,58 грн та у зв`язку з цим непоповнення банківського вкладу (депозиту) за договором № 008/04/140058 від 11 квітня 2014 року і отримання відсотків в сумі 479 004,80 грн.

Також, внаслідок неправомірних дій відповідача позивач був позбавлений можливості скористатись своїм правом вільним розпорядження майном, а саме продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 за обумовленою ціною 227 664,00 грн та у зв`язку цим було зірвано виконання договору банківського вкладу (депозиту) № 028/12/12/0058 від 24 квітня 2014 року, згідно якого він мав отримати прибуток від розміщення вказаних коштів в сумі 250 358,12 грн.

Крім того, квартири № № АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 позивач планував здавати в оренду, тому за його підрахунком загальна сума утраченої вигоди складає 863 262,00 грн.

Позивач був позбавлений того, на що розраховував при укладенні договору доручення від 13 квітня 2013 року. Технічний стан збудованих квартир та нежитлового приміщення не відповідає умовам укладеного між ним та ОСОБА_1 договору, тому він звернувся до ТОВ «Енергокомфорт Україна» для проведення розрахунків вартості робіт по підключенню до електропостачання квартир АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , а також нежитлового приміщення АДРЕСА_1 . Згідно розрахунків ТОВ «Енергокомфорт Україна» вартість робіт по підключенню до електропостачання квартир АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , а також нежитлового приміщення АДРЕСА_1 становить 214 500,00 грн, в тому числі отримання технічних умов - 15 000,00 грн; готування (узгодження проекту) - 45 000,00 грн; підключення до мережі - 97 500,00 грн; супровід проекту та здача під ключ - 57 000,00 грн.

Витрати на будівельні та оздоблювальні роботи вказаних об`єктів нерухомості, що б привести їх у придатний до використання стан, згідно висновку Судової незалежної експертизи України від 27 липня 2017 року, складеного судовим експертом Кріві К.В., становлять 136 793,00 грн, у тому числі вартість матеріалів 38 082,00 грн. Отже, загальна сума, яка необхідна для підключення квартир до електропостачання і виплати на будівельні роботи по квартирах АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , а також нежитлового приміщення АДРЕСА_1 складає 351 293,00 грн, а загальна ціна позову складає - 3 926 565,53 грн.

Посилаючись на вищевикладене та з урахуванням уточнених і збільшених позовних вимог, ОСОБА_2 остаточно просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на його користь грошові кошти, а саме: 548 009,00 грн в якості невикористаних коштів під час виконання договору доручення від 13 квітня 2013 року; 859 246,72 грн - інфляційних втрат у зв`язку з простроченням грошового зобов`язання; 72 472,31 грн - трьох відсотків річних від простроченої суми грошового зобов`язання; 275 255,58 грн - відшкодування не отриманого доходу від продажу квартири АДРЕСА_2 ; 477 699,47 грн - відшкодування упущеної вигоди по банківському вкладу (депозиту) № 008/04/140058 від 11 квітня 2014 року; 227 664,00 грн - відшкодування не отриманого доходу від продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 ; 249 774,72 грн - відшкодування упущеної вигоди по банківському вкладу (депозиту) № 028/12/12/0058 від 24 листопада 2014 року; 863 262,00 грн - відшкодування упущеної вигоди від невикористання за призначенням (здача в оренду) квартир № АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 ; 351 293,00 грн. - витрат на підключення квартир та нежитлового приміщення до електричних мереж та витрат на проведення будівельних робіт, а також понесені судові витрати.

У червні 2018 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діяв представник ОСОБА_4 , звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

На обґрунтування зустрічного позову зазначено, що 13 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір доручення, предметом якого є будівництво об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 . Пунктом 4.2. цього договору передбачено, що довіритель передає повіреному готівкові кошти, необхідні для виконання дій згідно цього договору за графіком в один етап в сумі 880 000,00 грн. Документом, що підтверджує внесення вищезазначених коштів є розписка повіреного, але ОСОБА_2 грошових коштів ОСОБА_1 на виконання вимог договору доручення не передав, а останній у свою чергу розписку не писав та не видавав її відповідачу.

23 вересня 2013 року на виконання договору доручення між сторонами укладено попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 . Відповідно до пункту 4.1. переднього договору ОСОБА_2 повинен був виконати зобов`язання та передати ОСОБА_1 кошти в сумі 32 250 дол. США, однак й надалі попереднього договору в частині оплати він не виконав.

Відповідно до первісного позову ОСОБА_2 вимагає від ОСОБА_1 сплату грошових коштів за неналежне виконання договору доручення, тому враховуючи, що договір доручення є двостороннім договором, який наділяє сторони зустрічними права та обов`язками, ОСОБА_1 пред`являє вимоги про належне виконання договору доручення щодо сплати коштів.

Оскільки за пунктом 4.2. договору доручення оплата передбачена моментом укладення цього договору, а дата укладення визначена 13 квітня 2013 року, то оплата за даним договором відбувається на умовах передплати. Довіритель не виконавши зобов`язання належним чином 13 квітня 2013 року, вважається таким, який прострочив виконання зобов`язання. Таким чином, у зв`язку із несплатою ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 880 000,00 грн відбулось прострочення виконання зобов`язання боржника, що надає ОСОБА_1 право вимагати з 14 квітня 2013 року стягнення боргу з урахуванням статті 625 ЦК України.

Враховуючи, що до моменту звернення позивача до суду із зустрічним позовом, відповідач не виконав зобов`язання, а ні частково, а ні у повному об`ємі, тому за неналежне виконання зобов`язання за договором доручення підлягає стягненню 877 360,00 грн в якості інфляційних збитків та 135 470,77 грн - трьох відсотків річних від простроченої суми.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу в сумі 1 892 830,77 грн, з яких: 880 000,00 грн - основна сума боргу за неналежне виконання зобов`язання, 877 360,00 грн - інфляційні втрати; 135 470,77 грн - три відсотки річних від простроченої суми, а також понесені судові витрати.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 20 травня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 548 009,00 грн, які не були використані під час виконання договору доручення від 13 квітня 2013 року.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 859 246,72 грн - інфляційних втрат у зв`язку з простроченням грошового зобов`язання.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 72 472,31 грн - три відсотки річних простроченої суми по грошовому зобов`язанню.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за невиконання умов договору доручення від 13 квітня 2013 року кошти в сумі 275 255,58 грн - відшкодування не отриманого доходу від продажу квартири АДРЕСА_2 .

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за невиконання умов договору доручення від 13 квітня 2013 року кошти в сумі 477 699,47 грн - відшкодування упущеної вигоди по банківському вкладу (депозиту) № 008/04/140058 від 11 квітня 2014 року.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за невиконання умов договору доручення від 13 квітня 2013 року кошти в сумі 227 664,00 грн - відшкодування не отриманого доходу від продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 .

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за невиконання умов договору доручення від 13 квітня 2013 року кошти в сумі 249 774,72 грн - відшкодування упущеної вигоди по банківському вкладу (депозиту) № 028/12/12/0058 від 24 листопада 2014 року.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 863 262,00 грн - відшкодування упущеної вигоди від невикористання за призначенням (здача в оренду) квартир № АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, АДРЕСА_5 .

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 351 293,00 грн - витрати на підключення квартир та нежитлового приміщення до електричних мереж та витрати на проведення будівельних робіт.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі, а саме 30 000,00 грн - витрати на правову допомогу; 20 798,00 грн - оплата проведення судової експертизи; 207,98 грн - банківська комісія; 900,00 грн - оплата експертних звітів про оцінку 3 шт. х 300, 00 грн); 7 353,13 грн - судовий збір.

У задоволенні іншої частини первісного позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції помилково не застосовано норми матеріального права, передбачені статтями 22, 538, 545, 613, 623, 640, 657, 837, 853, 856, 1000, 1007 ЦК України, а рішення ухвалене з порушенням норм частини четвертої статті 263 ЦПК України. Задовольняючи первісний позов суд не встановив дійсних правовідносин, які виникли між сторонами, та правової природи договору доручення від 13 квітня 2013 року, помилково застосував правову норму, що регулює укладення та виконання договору позики, не надав належної оцінки доказам у справі, які подано відповідачем в якості заперечень на первісний позов, безпідставно застосував до правовідносин норми статей 61, 65 СК України, неправомірно застосував наслідки пропуску строку позовної давності до вимог за зустрічним позовом, а також не врахував, що обґрунтування збитків та упущеної вигоди (неодержаних доходів) є недоведеними і абстрактними, вони ґрунтується на припущеннях і теоретичному визначені.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Відзив мотивований тим, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про задоволення первісного позову та не дають правових підстав вважати, що при ухваленні рішення судом було неправильно застосовано норми матеріального чи порушено норми процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування правильного і справедливого рішення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 13 квітня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено у простій письмовій формі договір доручення, за умовами якого позивач, як довіритель, доручив, а відповідач, як повірений, зобов`язався здійснити від імені та за рахунок довірителя певні дії, а саме: оформити дозвільну документацію на початок будівництва на своїй земельній ділянці; організувати будівництво багатоквартирного малоповерхового житлового будинку та квартири по АДРЕСА_1 ; після звершення будівельних робіт щодо спорудження об`єкту нерухомості зареєструвати право власності на квартири та нежитлові приміщення на довірителя; здійснити відповідні розрахунки, пов`язані з виконанням умов даного договору; характеристики об`єкту нерухомості та квартири встановлюються у відповідності до проектної документації на об`єкт нерухомості; початок будівництва об`єкту нерухомості - травень 2013 року; завершення будівництва об`єкту нерухомості - червень 2014 року; повірений повинен передати довірителю правовстановлюючі документи на квартиру після завершення будівельно-монтажних робіт об`єкта нерухомості та робіт по будівництву зовнішніх мереж, протягом трьох місяців, за умови виконання довірителем пунктів 4.1. - 4.4. даного договору; вартість одного квадратного метра квартири за даним договором складає 4 000,00 грн (а.с. 9-14, т. 1).

Згідно із пунктом 5.1. договору доручення дії, передбачені даним договром, повинні бути виконані повіреним в строк до 30 грудня 2014 року. Довіритель погоджується на дострокове виконання таких дій та робіт.

Договір доручення від 13 квітня 2013 року був укладений ОСОБА_1 у період перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , яка склала 22 січня 2013 року нотаріально посвідчену заяву, в якій надала згоду на укладення її чоловіком будь-яких правочинів щодо розпорядження майном та грошовими коштами, що є їхньою спільною сумісною власністю (а.с. 15, т. 1).

Встановлено, що на підставі договору дарування земельної ділянки від 12 липня 2013 року ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 0,0915 га, кадастровий номер :01:093:0022, розташована по АДРЕСА_1 (а.с. 17-18 т. 1).

2 грудня 2014 року ОСОБА_2 отримав свідоцтва про право власності на однокімнатні квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, АДРЕСА_5 , а також нежитлове приміщення АДРЕСА_1 та зареєстрував своє право власності на вказані об`єкти нерухомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 23-42, т. 1).

15 січня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір про поділ житлового будинку АДРЕСА_1 в натурі та припинення спільної сумісної власності (а.с. 43-44, т. 1).

Оскільки технічний стан збудованих відповідачем квартир та нежитлового приміщення, на думку позивача, не відповідав обумовленим сторонами умовам договору, він звернувся до ТОВ «Енергокомфорт Україна» для проведення розрахунків вартості робіт по підключенню до електропостачання квартир АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , а також нежитлового приміщення АДРЕСА_1 .

Згідно комерційної пропозиції ТОВ «Енергокомфорт Україна», вартість робіт підключенню до електропостачання квартир та нежитлового приміщення становить 214 500,00 грн, в тому числі отримання технічних умов - 15 000,00 грн; готування (узгодження проекту) - 45 000,00 грн; підключення до мережі - 97 500,00 грн; супровід проекту та здача під ключ - 57 000,00 грн.

При цьому, згідно кошторису, складеного ТОВ «ВР-Інжинірінг» на замовлення позивача, витрати на будівельні та оздоблювальні роботи вказаних об`єктів нерухомості становлять 375 813,60 грн. Загальний розмір матеріальних збитків, заподіяних позивачу внаслідок недотримання технічних характеристик об`єктів нерухомості становить 590 313,60 грн (а.с. 47-58, т. 1).

Відповідно до висновку експерта № СЕ-1702-1-805.17 від 27 лютого 2017 року за результатом проведеної судової будівельно-технічної експертизи у справі, вартість будівельних матеріалів та робіт, затрачених ОСОБА_1 на будівництво квартир АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 та нежитлового приміщення АДРЕСА_1 станом на 8 травня 2014 року становить 331 991,00 грн. Вартість робіт та матеріалів, які необхідно затратити на приведення квартир і нежитлового приміщення у придатний для використання за призначенням технічний стан, станом на момент проведення експертизи складає: 214 500,00 грн - роботи по підключенню електропостачання згідно із наданою комерційною пропозицією ТОВ «Енергокомфорт Україна»; 136 793,00 грн - будівельні роботи по облаштуванню приміщень, а всього на суму 351 293,00 грн (а.с. 127-151, т. 1).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що отримані від останнього грошові кошти за договором доручення були не в повному обсязі використані ОСОБА_1 при будівництві об`єкту нерухомості, а використано ним на свій розсуд в інтересах сім`ї, тому різниця коштів має бути стягнута солідарно з відповідачів на корить позивача разом з інфляційними втратами та трьома процентами річних від простроченої суми.

Внаслідок невиконання зобов`язань за договором доручення позивачу також заподіяно матеріальних збитків у вигляді недоотриманого доходу (упущеної вигоди) від неможливості продажу однієї квартири і нежитлового приміщення та здачі інших квартир в оренду, а також неможливістю виконання договорів банківського вкладу (депозиту), згідно яких він мав отримати прибуток від розміщення вказаних коштів.

Крім того, суд дійшов висновку, що відповідачі мають відшкодувати позивачу витрати на підключення квартир та нежитлового приміщення до електричних мереж та витрати на проведення будівельних та оздоблювальних робіт вказаних об`єктів нерухомості.

Однак із такими висновками суду погодитися не можна.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (частина друга статті 207, частина перша статті 209 ЦК України).

У силу статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відносини договору доручення регулюються положеннями глави 68 ЦК України.

Статтею 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Відповідно до положень статей 1003, 1004 та 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному, що є його обов'язком, а також до обов'язків повіреного відноситься: повідомлення довірителя на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов'язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення. Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення.Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.

Отже, укладений між сторонами правочин свідчить про наявність між довірителем та повіреним правовідносин, які є представницькими відносинами.

Згідно з договором доручення кожна зі сторін має певні права та обов`язки, які кореспондують одне одному. Обов`язки сторін за договором доручення визначені у статтях 1006, 1007 ЦК України. Так, повірений виконує доручення за рахунок довірителя, і останній має створити певні умови для його діяльності, тобто забезпечити його засобами, необхідними для виконання доручення.

Виходячи з наведеного, однією з особливостей договору доручення є те, що повірений зобов`язується вчинити певні юридичні дії саме за рахунок довірителя, а не за власний рахунок.

Так, оскаржуване судове рішення від 20 травня 2019 року ґрунтується на захисті прав ОСОБА_2 , які випливають із договору доручення від 13 квітня 2013 року, за умовами якого він доручив, а ОСОБА_1 зобов`язався здійснити від його імені та за його рахунок певні дії, зокрема будівництво об`єкту нерухомості та квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно пункту 3.1.3. договору доручення довіритель зобов`язаний надати повіреному кошти, необхідні для виконання дій, передбачених цим договором, у порядку, розмірах та терміни, передбачені пунктами 4.1.-4.4. даного договору.

Пунктом 4.1. договору доручення встановлено, що загальна вартість договору складає 880 000,00 грн.

Відповідно до пункту 4.2. зазначеного договору довіритель передає повіреному готівкові кошти в сумі 880 000,00 грн, необхідні для виконання дій згідно цього договору в один етап у момент підписання цього договору, а документом, що підтверджує внесення вищезазначених коштів є розписка повіреного.

З наведеного вбачається, що договором доручення встановлено обов`язок повіреного видати довірителю розписку, яка і буде свідчити про виконання останнім оплати за цим договором.

У матеріалах справи відсутня розписка ОСОБА_1 про отримання грошових коштів на виконання умов спірного договору доручення і ОСОБА_2 не зміг надати її копію або оригінал на вимогу суду.

За частиною третьою статі 538 ЦК України у разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Згідно із частинами другою-четвертою статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

На підтвердження факту передачі коштів до заяви про збільшення позовних вимог від 2 жовтня 2018 року позивач додав дві розписки відповідача про отримання ним грошових коштів у розмірі 150 000,00 дол. США 24 січня 2011 року та у розмірі 431 250 дол. США 1 жовтня 2013 року (а.с. 39, 46, т. 3), проте дані розписки не мають жодного відношення до договору доручення від 13 квітня 2013 року з огляду на дати їх складення та змістовий сенс, що підтверджується поясненнями сторін.

Посилання суду першої інстанції на те, що письмова форма договору доручення з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення цього правочину, але й факту передачі грошової суми є необґрунтованими, адже зазначений правовий висновок стосується договорів позики (боргових розписок) у відповідності до положень статей 1046, 1047 ЦК України, тоді як спірні правовідносини виникли з договору доручення будівництва, в яких повірений створює права й обов'язки по договору не у відношенні себе, а у відношенні довірителя.

Окрім того, за змістом частини першої статті 1007 ЦК України та пункту 3.1.1. договору доручення довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення.

Тобто, на підставі договору доручення довіритель має обов`язок видати повіреному довіреність і тим самим легалізувати повіреного як представника перед третіми особами. Довіреність відтворює повноваження повіреного, визначене умовами договору доручення. Договір доручення і довіреність є документами, які оформляються для належного виконання повіреним вказівок довірителя. Отже, договір доручення є юридичним фактом, на підставі якого виникає добровільне представництво.

Натомість, як встановлено апеляційним судом, після укладення договору доручення ОСОБА_2 у встановленій законом формі (стаття 245 ЦК України) довіреності ОСОБА_1 на представлення своїх інтересів у спорудженні будинку не видавав, а тому підстав вважати, що сторони приступили до виконання умов договору немає.

Як визначено договором доручення від 13 квітня 2013 року, його предметом є будівництво об`єкту нерухомості та квартири (пункт 2.1.2), відтак спірні правовідносини також підлягають правовому регулюванню положеннями ЦК щодо підряду та будівельного підряду.

Відповідно до частин першої, другої статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно з привалами частин першої, другої статті 853 ЦК України замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі. Замовник, який прийняв роботу без перевірки, позбавляється права посилатися на недоліки роботи, які могли бути встановлені при звичайному способі її прийняття (явні недоліки).

Частиною четвертою статті 837 ЦК України встановлено, що до окремих видів договорів підряду, встановлених параграфами 2 - 4 цієї глави, положення цього параграфа застосовуються, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про ці види договорів.

Так, відповідно до частини другої статті 875 ЦК України договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта. До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

За договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх (частина перша статті 875 ЦК України).

У силу статті 877 ЦК України, підрядник зобов`язаний здійснювати будівництво та пов`язані з ним будівельні роботи відповідно до проектної документації, що визначає обсяг і зміст робіт та інші вимоги, які ставляться до робіт та до кошторису, що визначає ціну робіт. Підрядник зобов`язаний виконати усі роботи, визначені у проектній документації та в кошторисі (проектно-кошторисній документації), якщо інше не встановлено договором будівельного підряду.

Договором будівельного підряду мають бути визначені склад і зміст проектно-кошторисної документації, а також має бути визначено, яка із сторін і в який строк зобов`язана надати відповідну документацію.

Згідно вимог частин четвертої, шостої статті 882 ЦК України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформлюється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Замовник має право відмовитися від прийняття робіт у разі виявлення недоліків, які виключають можливість використання об`єкта для вказаної в договорі мети та не можуть бути усунені підрядником, замовником або третьою особою.

Таким чином, виходячи з аналізу наведених норм, виконання підрядних робіт, в тому числі і робіт з нового будівництва житлового будинку та облаштування і оздоблення його приміщень, оформлюється сторонами шляхом підписання документів, які підтверджують факт виконаних, прийнятих та оплачених робіт.

При цьому підрядник відповідає за недоліки збудованого об`єкта, за прострочення передання його замовникові та за інші порушення договору (за недосягнення проектної потужності, інших запроектованих показників тощо), якщо не доведе, що ці порушення сталися не з його вини. За невиконання або неналежне виконання обов`язків за договором будівельного підряду підрядник сплачує неустойку, встановлену договором або законом, та відшкодовує збитки в повному обсязі (частини перша, друга статті 883 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом та в подальшому збільшуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 , посилаючись на загальні положення цивільного законодавства щодо виконання договірних зобов`язань, вказував, що у договорі доручення ним та ОСОБА_1 було узгоджено вимоги до технічних характеристик об`єктів будівництва, а в укладених між сторонами попередніх договорах купівлі-продажу квартир АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , а також нежитлового (підвального) приміщення АДРЕСА_1 були визначені основні технічні характеристики цих об`єктів.

Між тим, із договору доручення від 13 квітня 2013 року вбачається, що в ньому відсутні будь-які погоджені сторонами технічні характеристики квартир та нежитлового приміщення, а в пункті 2.2. передбачено, що характеристики об`єкту нерухомості та квартири встановлюються у відповідності до проектної документації на об`єкт нерухомості.

Така проектна (кошторисна) документація щодо майбутнього будівництва будинку АДРЕСА_1 сторонами суду не представлена і в положеннях самого договору доручення не визначено склад і зміст проектно-кошторисної документації, а також не міститься обов`язку кожної із сторін на її виготовлення.

Більше того, з аналізу договору доручення, на який позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог, встановлено відсутність таких істотних умов договору як його предмет (квартири і нежитлове приміщення), оскільки у цьому правочині відповідач взяв на себе зобов`язання організувати будівництво лише будинку АДРЕСА_1 , а не конкретного визначених квартир АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , а також нежитлового (підвального) приміщення АДРЕСА_1 у цьому будинку.

Позивач також вказував, а суд першої інстанції встановив факт укладення між сторонами попередніх договорів купівлі-продажу спірних квартир і нежитлового приміщення, проте зазначені договори також відсутні у матеріалах справи. До позовної заяви ОСОБА_2 додав тільки копію попереднього договору купівлі-продажу квартири від 23 вересня 2013 року, який укладений між сторонами у простій письмовій формі щодо квартири АДРЕСА_6 , облаштування і оздоблення якої не є предметом даного судового розгляду (а.с. 19, т. 1).

Також слід врахувати, що згідно з частиною першою статті 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Таким чином, попередній договір купівлі-продажу квартири, як і основний договір купівлі-продажу, повинен укладатися у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини другої статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Таким чином договори купівлі-продажу нерухомого майна, які не посвідчені нотаріально, є нікчемними з моменту їх укладення, а тому не є підставою виникнення будь-яких прав та обов`язків сторін цих договорів та інших осіб.

Враховуючи викладене, можна зробити висновок, що сторони спору не укладали правочин щодо будівництва зазначених позивачем об`єктів нерухомості, а саме квартир АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , а також нежитлового ( підвального) приміщення АДРЕСА_1 з визначеними характерними їх ознаками (номер, площа, поверх, кількість кімнат, під`їзд, внутрішнє облаштування і оздоблення, тощо).

Водночас у матеріалах справи наявні інші договори доручення, датовані 13 та 20 квітня 2013 року, про які замовчав позивач під час звернення до суду та яким суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки (а.с. 89-100, т. 2).

Зазначені чотири договори укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як раз щодо будівництва багатоквартирного малоповерхового житлового будинку і кожної із квартир АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 та нежитлового приміщення АДРЕСА_1 окремо з визначенням їхніх індивідуальних ознак та характеристик в частині будівельного номеру, орієнтованої площі, проектного планування та місця розташування (поверх).

За своїм змістом ці договори доручення є ідентичними договору доручення від 13 квітня 2013 року, який є предметом даного судового розгляду, за виключенням деяких пунктів, зокрема пункту 1.1.2 щодо визначення терміну «квартира».

Як вбачається з матеріалів справи, 1 вересня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підписали акти прийому передачі квартир і нежитлового приміщення до наведених вище договорів доручення, згідно яких відповідач передав, а позивач прийняв: квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 43,00 кв. м, яка знаходиться на першому поверсі будинку; квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 44,20 кв. м, яка знаходиться на другому поверсі будинку; квартиру АДРЕСА_4, загальною площею 43,00 кв. м, яка знаходиться на третьому поверсі будинку; нежитлове приміщення АДРЕСА_1, загальною площею 43,00 кв. м, яке знаходиться у будинку АДРЕСА_1 .

Квартири та нежитлове приміщення передаються з наступним опорядженням: стіни поштукатурені; підлога та стеля - бетонна стяжка; каналізація виводи із заглушками; водопостачання виводи із заглушками; електрика заведена до квартири; встановлені лічильники на воду та електрику.

Сторони підтвердили, що не мають одна до одної жодних претензій стосовно оплати та якості переданого нежилого приміщення (а.с. 101-104, т. 2).

На підставі вказаних документів, а також технічних паспортів, виготовлених 28 жовтня 2014 року СГ ПП «Гео» (а.с. 23-24, 27-28, 31-32, 39-40, т. 1), відбулася державна реєстрація права власності на квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 а також нежитлове (підвальне) приміщення АДРЕСА_1 2 грудня 2014 року (а.с. 235-238), але суд першої інстанції дану обставину повістю проігнорував та не надав їй належної правової оцінки.

Як в пункті 3.1.6. договору доручення від 13 квітня 2013 року так і в пунктах 3.1.6. зазначених вище договорів доручення від 13 та 20 квітня 2013 року встановлено обов`язок довірителя після звершення будівельних робіт прийняти квартиру (приміщення) шляхом підписання відповідного акту приймання-передачі, а у випадку виявлення недоліків виконаних робіт довіритель та повірений складають їх опис. Такі недоліки повинні бути усунуті повіреним у 14-денний строк. Довіритель по закінченню цього строку перевіряє їх виправлення та підписує акт приймання-передачі.

Згідно із пунктами 6.3., 6.4. договорів доручення у випадку виявлення довірителем явних дефектів квартири, її невідповідності вимогам розробленої та затвердженої документації, повірений протягом 6 (шести) місяців з дня фактичної передачі квартири довірителю зобов`язаний усунути недоліки за власний рахунок, крім обладнання, на яке видані технічні паспорти заводу-виробника. Всі недоліки фіксуються в акті спільної комісії, що складається з представників сторін по договору, по одній від кожної із сторін.

Таким чином, підписуючи дані акти та згодом реєструючи право власності на передане йому нерухоме майно, позивач був згоден з належним виконанням відповідачем наданого йому доручення будівництва квартир та нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку за договорами доручення, оскільки не висловлював своїх зауважень чи заперечень щодо технічного стану цих приміщень у встановленому законом і договору порядку.

При цьому відповідно до пункту 1.1. договору доручення, на який посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог, визначено, що квартира - означає відособлену частину об`єкта нерухомості, а роботи - будівельно-монтажні роботи об`єкта нерухомості та роботи по будівництву зовнішніх мереж.

Тобто, з договору доручення від 13 квітня 2013 року не вбачається, що на відповідача покладався обов`язок по внутрішньому оздобленню квартир та приміщень і як зазначалось вище проектно-кошторисна документація не розроблялася та між сторонами не погоджувалася.

Вирішуючи спір за позовом ОСОБА_2 , суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, належним чином не дослідив подані сторонами докази у справі та не перевірив обставини, якими сторони обґрунтовували свої вимоги і заперечення, а тому дійшов безпідставного висновку про те, що ОСОБА_1 передав позивачу житлові і нежитлове приміщення у неналежному стані і без підведення до будинку електропостачання.

У зв`язку з наведеним, не може бути прийнятий до уваги колегії суддів висновок судової будівельно-технічної експертизи № СЕ-1702-1-805.17 від 27 лютого 2017 року та комерційна пропозиція ТОВ «Енергокомфорт Україна» як такі, що не мають заздалегідь встановленої силидля вирішення справи та не узгоджуються з іншими доказами у справі, зокрема, але не тільки в частині відсутності міжкімнатних перегородок квартир, обумовленої вартості одного квадратного метру приміщень та відсутності погоджених технічних характеристик об`єктів будівництва (стаття 110 ЦПК України).

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

За положеннями статті 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (статті 77, 78 ЦПК України).

Як передбачено частиною четвертою статті 81 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведені норми процесуального закону, повно та всебічного встановивши зазначені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що виникнення у ОСОБА_1 грошового зобов`язання перед ОСОБА_2 за договором доручення від 13 квітня 2013 року є недоведеним, а грошові вимоги останнього до його повіреного не підтверджені належними і допустимими доказами у справі.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, які не були використані під час виконання договору доручення від 13 квітня 2013 року, витрат на підключення квартир та нежитлового приміщення до електричних мереж і витрат на проведення будівельних робіт є недоведеними, то пред`явлений позов в частині стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, відшкодування збитків (недотриманого доходу, упущеної вигоди), а також стягнення коштів за договором доручення з ОСОБА_3 , як з другого із подружжя, задоволенню не підлягає без перевірки його обґрунтованості, у тому числі щодо укладення договору доручення в інтересах сім`ї та для задоволення потреб сім`ї, з огляду на похідний характер позовних вимог у цій частині та виключення можливості їх задоволення без доведеності вказаних вище вимог позивача.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність заявлених вимог про стягнення боргу та їх взаємовиключність із первісними позовними вимогами, і при цьому позивачем при зверненні до суду за захистом свого порушеного права пропущено строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися за такими висновками суду з огляду на наступне.

За правилами статей 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до положень частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За роз`ясненнями пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, а тому перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові у зв`язку з його необгрунтованістю. У разі встановлення судом порушеного права, але позовна давність за такими вимогами сплила, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, на які посилався позивач.

Суд першої інстанції зазначене не врахував, відмовляючи у задоволені позову з посиланням на положення статті 267 ЦК України, тобто з підстав пропуску строку позовної давності, одночасно дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, що в свою чергу є неправильним з огляду на те, що відмовляти в позові через пропуск без поважних причин строку для звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим.

Так, суть договірних відносин за договором доручення - це вчинення певних юридичних дій повіреним від імені та за рахунок довірителя (стаття 1000 ЦК України).

Згідно із статтею 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Статтею 1007 ЦК України визначено, що довіритель зобов`язаний, якщо інше не встановлено договором: 1) забезпечити повіреного засобами, необхідними для виконання доручення; 2) відшкодувати повіреному витрати, пов`язані з виконанням доручення. Довіритель зобов`язаний негайно прийняти від повіреного все одержане ним у зв`язку з виконанням доручення. Довіритель зобов`язаний виплатити повіреному плату, якщо вона йому належить.

У даному випадку жодною із сторін не заперечувалося, що 13 квітня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено у простій письмовій формі договір доручення будівництва об`єкту нерухомості за адресою:АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні не встановлено на підставі наявних у справі доказів, що на виконання умов цього договору грошові кошти в сумі 880 000,00 грн, необхідні для виконання повіреним дій згідно цього договору у момент підписання цього договору довірителем передавалися, відповідна розписка складалася, а нотаріально посвідчена довіреність видавалася, що у свою чергу унеможливлювало вчинення ОСОБА_1 обумовлених договором доручення юридичних дій.

Із системного аналізу норм глави 68 ЦК України і умов договору доручення слід дійти висновку, що повірений має право на відшкодування усіх витрат з боку довірителя, пов`язаних саме з виконанням доручення, проте як встановлено судом сторони не приступили до виконання договору, сам представник ОСОБА_1 неодноразово наголошував, що вказаний договір так і залишився договором про наміри через відсутність грошових коштів, будівництво на замовлення ОСОБА_2 не відбулось, а спірні правовідносини існують між ними на підставі інших правочинів.

При цьому фактичні дії повіреного у власних інтересах не включаються в предмет договору доручення, оскільки самостійного правового значення не мають і повинні здійснюватися лише в цілях реального виконання юридичних дій.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу не підлягають задоволенню за їх необґрунтованістю.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

У зв`язку з цим, суд повинен був неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі, втім зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що розглядаючи подані сторонами позови, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

За нормою пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги з ОСОБА_2 стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені ОСОБА_1 у межах даної справи, а саме 13 215,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення коштів відмовити за недоведеністю.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 13 215,00 грн (тринадцять тисяч двісті п'ятнадцять гривень) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

С.В. Кулікова