КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого Сліпченка О.І.,Гуля В.В., Сушко Л.П.

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся з вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що з 2004 року сторони проживали спільно без реєстрації шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька - ОСОБА_4 .

На початку жовтня 2016 року позивач разом із відповідачем та донькою переїхали до м. Вроцлав, Республіка Польща.

На початку 2017 року відносини між позивачем та відповідачем погіршилися та згодом припинилися взагалі, в травні цього ж року відповідач залишила дитину на відповідача та переїхала до Федеративної Республіки Германії, де створила нову сім`ю.

Зазначав, що після від`їзду відповідач фактично припинила спілкування з донькою, самоусунулась від виховання дитини, переклавши всі обов`язки по вихованню та утримання дитини на позивача.

На даний час дитина проживає з позивачем, перебуває на його повному утриманні, відповідач вихованням дитини не займався, з педагогами та вихователями не спілкується, життям та станом здоров`я дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання дитини з урахуванням її віку та потреб не надає, врегулювати питання матеріального утримання дитини між сторонами, батьками дитини, не виявляється за можливе.

Просив стягнути із ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки в розмірі 3000 грн.

В лютому 2019 надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, яка обґрунтована тим, до жовтня 2016 року донька проживала з ОСОБА_3 у квартирі, яка належить їй на праві власності, та повністю перебувала на її утриманні.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 , погодившись на пропозицію ОСОБА_2 працювати в Республіці Польща, разом виїхали за межі території України до Республіки Польщі.

У подальшому, у зв`язку з агресивною поведінкою ОСОБА_2 , позивач вимушена була залишити дитину разом з батьком та навесні 2017 року переїхала проживати до Німеччина, вирішуючи питання про місце проживання дитини, сторони домовилися, що в інтересах дитини буде протягом 2017-2018 навчального року дитині навчатись у польській школі, з метою уникнення стресу зміни місця проживання та мовного бар`єру.

Вказувала, що в подальшому дитина повинна була переїхати до Німеччини.

Зауважувала, що постійно перерахувала кошти на картку ОСОБА_2 для забезпечення дитини всім необхідним, спілкувалась з дитиною по телефону, на разі має намір забрати дитину до Німеччини для оформлення необхідних документі для постійного проживання дитини.

Просила визначити місце проживання дитини разом з матір`ю.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 звернуласьіз апеляційною скаргою, яку обґрунтовано тим, що місцевий суд неповно з`ясував обставини справи та допустився порушення норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що ОСОБА_2 обмежив її у спілкуванні з дитиною, що вплинуло на думку щодо бажання проживати разом з батьком.

Зауважує, що судом не було враховано, що батько застосовував фізичне насильство до доньки, що також можливо перешкоджало їй вільно висловити свою думку.

Зазначає, що згода дитини на проживання з батьком не повинна бути абсолютною, якщо не сприяє захисту прав та інтересів дитини.

Крім того, не погоджується з висновками щодо розміру аліментів і вважає, що їх розмір повинен бути зменшений до 50 % прожиткового мінімуму для дитини, оскільки у неї відсутній дохід.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом строк не надійшов.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник - ОСОБА_5 виступили проти задоволення апеляційної скарги, представник відповідача - ОСОБА_6 підтримала позицію свого довірителя.

Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка є особою працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності надано не було.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд посилався на те, що найкращим інтересам дитини відповідатиме постійне проживання дитини разом із батьком, оскільки, малолітня дитина бажає проживати разом з татом, а з мамою хоче лише спілкуватися та бачитися, доказів, які мали підтвердити неналежне ставлення батька до дитини, чинення з його боку психологічного чи іншого тиску на дитини, судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_4 , у свідоцтві про народження батьками дитини записані: батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_3 . (а.с.8 т. 1)

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі не перебували, батько дитини подав до органів реєстрації актів цивільного стану заяву про визнання батьківства.

За умовами договору найму (оренди) нерухомого майна від 26 лютого 2019 року, ОСОБА_2 орендує квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 48-50 т.2)

За даними, які містяться у довідці з навчального закладу, убачається, що ОСОБА_7 є ученицею 7-А класу спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 246 у м. Києві з поглибленням вивченням англійської мови з 11 лютого 2019 року (а.с. 46 т. 2), також відвідує гурток образотворчого мистецтва (а.с.129 т.2)

Службою у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації 22 лютого 2019 року на заяву ОСОБА_2 надано відповідь, в якій міститься інформація, що в ході проведення роботи з дитиною, встановлено що неповнолітня . ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , висловлює бажання проживати разом з батьком ОСОБА_2 .

Під час бесіди ОСОБА_7 повідомила, що стосунки з батьком теплі, дружні, вони спільно проводять час, спілкуються на різні теми, обговорюють ситуації, які відбуваються в житті підлітка.

Зі слів ОСОБА_8 батько бере активну участь у житті дитини та задовольняє її потреби.

З матір`ю ОСОБА_7 спілкується в телефонному режимі, зазначає що спільних тем щодо взаємодії з донькою стає все менше. На думку спеціаліста ОСОБА_7 висловлюється чітко щодо своєї думки спільне, постійне проживання разом з батьком. (а.с.47 т.2)

Орган опіки та піклування Деснянської районної державної адміністрації у місті Києві дійшов до висновку щодо недоцільності визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю ОСОБА_3 , на підставі одноголосного рішення комісії з питань захисту прав дитини. (а.с.7-10 т.3)

Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство охороняються державою.

Відповідно до ст. З СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 СК України здійснення сімейних прав є такими, що тісно пов`язані між особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

Відповідно до 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими на особисте виховання дитини.

Право на особисте виховання дитини дає можливість матері, батькові бути нерозлучно з нею.

Статтею 160 СК України регламентовано право батьків на визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років.

З даної статті вбачається, що батьки можуть домовитися про те, що дитина з одним із них, бабусею, іншим родичем чи в спецшколі-інтернаті. Такий договір, як і будь-який інший, не може бути змінений за волею одного з батьків.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані дбати про дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей,поважаючи гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

В положенні принципу 6 «Декларації прав дитини» Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1959 року зазначено, що «дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю».

Стаття 8 Конвенції про права дитини включає як право батьків на вжиття заходів повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною її проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії».

Відповідно до ст. З Конвенції про права дитини ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.12.1991 року у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Доводи апеляційної скарги, щодо фізичного насильства батька до доньки не підтверджені належними доказами, а тому колегією суддів відхиляються, крім того Службою у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації встановлено бажання доньки проживати разом з батьком.

Доказів на підтвердження того, що вищевказана згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини матеріали справи не містять.

Доводи щодо незгоди ОСОБА_9 з розміром аліментів колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Приписами ст.141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

За змістом ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини, той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч.ч. 1-3 ст. 181 СК України).

Згідно із ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У відповідності до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2019 року становить 2 027,00 грн., з 1 липня - 2 118,00 грн., а з 1 грудня - 2 218,00 грн.

Встановивши ту обставину, що в сторін дитина, яка проживає з позивачем та фактично знаходиться на його утриманні, тоді як відповідно до вимог сімейного законодавства дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку обох батьків, а відповідач є здоровою особою працездатного віку, місцевий суд дійшов до правильного висновку, що з ОСОБА_9 підлягають стягненню аліменти в розміру, який був би достатнім для розвитку дитини.

Крім того, в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що її матеріальне становище являється кращим ніж у ОСОБА_2 .

З огляду на вищевказане, рішення суду в частині стягнення з відповідача за первісними позовом аліментів в розмірі 3000 грн. є правильним, а вимоги апелянта, щодо його скасування задоволенню не підлягають.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову.

Апеляційна скарга переповнена оцінкою доказів апелянтом, при цьому не вказується, які з доказів неправомірно були судом першої інстанції не прийняті, чи досліджувались із порушенням установленого законом порядку.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: