Провадження № 22-ц/801/2233/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Марчук В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 рокуСправа № 127/10277/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючої: Марчук B.C.,

суддів: Матківської М.В., Войтка Ю.Б.

секретар : Константинов А.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу №127/10277/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про відшкодування збитків, понесених на лікування непрацездатної доньки, інваліда з дитинства, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 серпня 2019 року,ухвалене під головуванням судді Романюк Л.Ф. в залі суду о 16.19 год., повний текст рішення складено 02.09.2019 року, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась у Вінницький міський суд Вінницької області з даним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що 21.08.1998 року сторони уклали шлюб, від якого мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інваліда другої групи з дитинства. З 1999 року ОСОБА_4 стоїть на обліку в Центрі генетики та пренатальної діагностики ім. О.С. Масельського з діагнозом: синдром ОСОБА_5 ОСОБА_6 і ОСОБА_1 призначено опікуном. З 01.09.2006 року по 06.06.2012 рік та з 01.09.2013 року та по 27.06.2017 рік дочка навчалась в ЗОСШ І-ІІІ ст. № 4 м. Вінниці.

З вересня 2012 року сторони перестали жити однією сім`єю і за позовом ОСОБА_2 рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22.04.2014 року шлюб між сторонами розірвано. Оскільки відповідач не виконував свій обов`язок по утриманню дитини інваліда, практично залишив позивачку одну з проблемами лікування, виховання, піклування за донькою, її матеріального забезпечення, тому позивачка змушена була звернутися з позовом про стягнення аліментів.

За рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17.06.2014 року з ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на користь дитини ОСОБА_3 в сумі ј частини всіх видів доходів починаючи з 14.04.2014 року по 02.02.2016 року включно.

На початку 2017 року стан здоров`я ОСОБА_7 значно погіршився і виникла крайня необхідність у проведенні оперативного лікування.

Після операції з 03.05.2017 року по 11.05.2017 рік ОСОБА_4 знаходилась у стаціонарі Національного інституту ім. ак. М.М. Амосова. Їй проведено лікування: бісопролом, кордарон, цефтріаксон, лактіалє, декслінг, кальцемін аванс Д3 та надані рекомендації щодо продовження прийому наступних ліків: бісопрол, кардарон, ретарпен що підтверджується випискою з медичної картки стаціонарного хворого № 1069. Станом на час потреби в коштах в 2017 році позивачка отримувала наступну заробітну плату: січень 2860, 73 грн., лютий 2717, 69 грн., березень 5076, 41 грн., квітень 3298, 43 грн., травень 1859, 48 грн.

На час потреби в коштах на лікування доньки ОСОБА_2 02.02.2016 року звільнився з військової служби і у лютому 2016 року йому було зараховано на картку 117 774, 03 грн.

Незважаючи на те, що ОСОБА_4 була ученицею, не мала своїх заробітків, а відповідач отримав вихідну допомогу у розмірі 117 774, 03 грн., мав щомісячну військову пенсію, він категорично відмовився надавати будь які кошти на лікування доньки, тому для спасіння життя та здоров`я дитини, оплата за проїзд, операційне лікування, посилене післяопераційне харчування, догляд, здійснювались безпосередньо позивачкою за позичені кошти.

23.03.2017 року та 30.05.2017 року позивачка письмово зверталась до відповідача з проханням відшкодувати витрати на лікування доньки в розмірі 50% від всієї суми, що підтверджується рекомендаційними повідомленнями від 23.03.2017року та 30.05.2017 року. Відповіді на звернення не отримано.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь задану шкоду, понесену на лікування непрацездатної доньки ОСОБА_3 , інваліда з дитинства в розмірі 27 034, 20 грн., судовий збір в розмірі 768 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 4000 грн.

Крім того, відповідачем ОСОБА_2 та його представником ОСОБА_8 було заявлено клопотання про відшкодування позивачкою ОСОБА_1 витрат на правову допомогу, про що надано квитанцію про сплату 3000 грн. та акт наданих послуг.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.08.2019 року в задоволенні позову відмовлено у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 досягла повноліття, а тому стягнення додаткових витрат у зв`язку з її станом здоров`я не передбачене законодавством та тому, що відсутній причино наслідковий зв`язок між хворобою повнолітньої ОСОБА_3 та відшкодуванням її батьком половини витрат на лікування. У відшкодуванні витрат на правову допомогу ОСОБА_2 відмовлено у зв`язку з їх недоведеністю.

Не погодившись з вказаним рішенням в частині відмови у відшкодуванні витрат на правову допомогу, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 року №265/95-ВР, на який посилався суд першої інстанції, поширюється тільки на суб`єктів господарювання та їх господарські одиниці, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі. Проте, адвокатська діяльність не є господарською і, зокрема підприємницькою, а адвокат не є суб`єктом господарювання, який здійснює підприємницьку діяльність. Просив суд рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30.08.2019 року в частині відшкодування ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу скасувати, постановити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_9 на його користь витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

Крім того, з рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.08.2019 року не погодилась позивач ОСОБА_1 , оскаржила його в апеляційному порядку, як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та порушення норм процесуального права. .

Апеляційна скарга зводиться до того, що суд першої інстанції невірно тлумачив закон та незаконно не застосував норми ст.ст. 2,3,7,15,155, 198, 199 СК України, які обгрунтовують зобов`язання відповідача солідарно з позивачем надати кошти на забезпечення існування (лікування) доньки, рятувати її життя та здоров`я, щоб уникнути фатальних наслідків. Крім того, скаржник зазначає, що суд неправильно трактував ст. 1164 ЦК України та неправомірно не застосував норми ст. ст. 1165, 1166 ЦК України; що суд прийшов до неправильного переконання про причинно наслідковий зв`язок між хворобою повнолітньої ОСОБА_3 та відшкодуванням її батьком половини витрат на лікування відсутній, оскільки вроджена хвороба серця дитини не ставилась у вину відповідача і не була підставою для відшкодування шкоди. Загострення хвороби відбулося майже відразу після досягнення дитиною 18-річного віку, коли дитина закінчувала школу, продовжувала бути інвалідом і з цих підстав не могла забезпечити своє існування. Просила суд скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30.08.2019 року і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому вона просить відмовити у задоволенні його апеляційної скарги.

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що обидві апеляційні скарги до задоволення не підлягають, з огляду на наступне.

Згідно частин першої п`ятої ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення вказаним правовим вимогам відповідає.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В ході розгляду справи встановлено наступні обставини справи.

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 02.03.1999 року, ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Харків, мати - ОСОБА_1 , батько ОСОБА_2 (а.с.7).

Відповідно довідки до акту огляду медико соціальної експертної комісії № 582257 від 20.02.2017 року, ОСОБА_3 має інвалідність з дитинства другої групи, інвалідність встановлена на строк до 01.03.2018 року (а.с.8).

З 1999 року ОСОБА_3 стоїть на обліку в Центрі генетики та пренатальної діагностики ім. О.С. Масельського з діагнозом: синдром ОСОБА_5 ОСОБА_6 і ОСОБА_1 призначено опікуном (а.с.9,14).

Згідно з консультативним висновком № 4720 від 20.03.2017 року, наданим Національним інститутом серцево - судинної хірургії ім. М.М. Амосова, ОСОБА_3 аортальний клапан), аневризматичне розширення висхідної аорти до 5,0 см. СНІІА. рекомендоване оперативне або інтервенційне втручання (а.с.11).

На підставі вказаного висновку та направлення лікарів ОСОБА_3 , будучи ученицею, знаходилась на стаціонарному лікуванні з 10.04.2017 року по 03.05.2017 року і 19.04.2017 року її було проведено операцію з екзопротезування висхідної аорти, що підтверджується випискою № 1895 відділення хірургії патології аорти (а.с.12-13).

На забезпечення засобами для проведення операції було витрачено 13 895 грн. (а.с.15-16), стандартний сосуд протез 20000 грн. (а.с.17), УЗД серця 185 грн. (а.с.18), на ліки для проведення операції витрачено 8554, 00 грн. на проїзд 933, 82 грн. та 664, 00 (а.с.20-35). Витрати на продукти харчування становлять 3955, 81 грн.

23.03.2017 року та 30.05.2017 року ОСОБА_1 письмово зверталась до ОСОБА_2 з проханням відшкодувати витрати на лікування в розмірі 50% від всієї суми, що підтверджується рекомендаційними повідомленнями від 23.03.2017року (а.с.37-39).

Відповідно до довідки № 626 від 16.10.2018 року, підполковнику ОСОБА_2 нараховане грошове забезпечення на момент звільнення та зараховано на картку в сумі 117774,03 грн. (а.с.41).

Відповідно до довідки № 12 від 25.03.2019 року Комунального некомерційного підприємства «центр первинно медико санітарної допомоги № 1 м. Вінниці», ОСОБА_1 нараховано в період з січня 2017 року по грудень 2017 року 34 874, 92 грн., виплачено 27869, 57 грн. (а.с.43).

Згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 , остання 17.10.2017 року звільнена за власним бажанням з Комунального некомерційного підприємства «центр первинно медико санітарної допомоги № 1 м. Вінниці» (а.с.44).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до висновку, що оскільки ОСОБА_3 досягла повноліття, то стягнення додаткових витрат у зв`язку з її особливими потребами (станом здоров`я) чинним законодавством не передбачено.

Колегія суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття вісімнадцяти років.

А відповідно до ч.1, ч.2 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Відповідно до ст. 201 СК України, до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статтей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.

Згідно із ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

За змістом вказаної статті, додаткові витрати присуджуються теж на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо.

Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина передбачений правовими нормами глави 16 СК України і там не міститься норми про обов`язок батьків нести додаткові витрати на повнолітніх дітей.

Обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх але непрацездатних дітей передбачений ст. 198 СК України, проте, у даному випадку, не є предметом спору.

Правила та порядок участі батьків у додаткових витратах на дитину встановлені статтею 185 СК України, яка міститься у главі 15 СК України та поширюється на правовідносини щодо обов`язків батьків з утримання неповнолітніх дітей, а тому її правила не можуть бути розповсюджені на правовідносини, які виникли між повнолітнім та його батьком.

Це говориться і в правовому висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року № 6-1296цс15, на який посилався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Твердження апелянта, що судом неправомірно не застосовано ст. 2,3,7,15,155,198,199 СК України є хибним, оскільки скаржник не врахувала, що дані норми не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Крім того, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24.01.2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти в розмірі ј частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, починаючи з 26.04.2018 року і на період навчання у Національному юридичному університеті ім. Ярослава Мудрого, але не більше ніж до досягнення ОСОБА_3 23 років (а.с. 83-85).

Судом першої інстанції також зазначено, що позовні вимоги не підлягають задоволенню на підставі ст. 1166 ЦК України.

Дійсно, згідно ст. 1164 ЦК України, у разі неусунення загрози життю, здоров`ю, майну фізичної особи або майну юридичної особи заінтересована особа має право вимагати:

1) вжиття невідкладних заходів щодо усунення загрози;

2) відшкодування завданої шкоди;

3) заборони діяльності, яка створює загрозу.

Відповідно ж до вимог ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У даному випадку відсутні підстави, визначені ст. 1164 ЦК України для задоволення заявленого позову.

Тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності причино наслідкового зв`язку між хворобою повнолітньої ОСОБА_1 та відшкодування її батьком половини витрат на лікування та вважає безпідставним посилання апелянта на норму ст. 1165 ЦК України.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_2 , то вона також не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги мають бути доведені під час розгляду справи. На підтвердження цих обставин суду мають бути надані такі документи: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, довіреність); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги; детальний опис вчинених дій (наданих послуг).

Надання суду вказаних документів є базовою та необхідною умовою для розподілу витрат на правничу допомогу, а їх задоволення залежить від рівня деталізації та обґрунтованості. Такий підхід до компенсації витрат на правничу допомогу закладався законодавцем і застосований Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у справі №372/1010/16-ц. У постанові від 03.05.2018 р. касаційний суд, здійснюючи розподіл судових витрат, вказав, якщо сторона документально доведе, що вона понесла витрати на правову допомогу (надасть договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат), то суд не матиме підстав для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

У Постанові від 16.05.2019 року у справі № 823/2638/18 Верховний Суд вказав, що належними доказами оплати витрат на правову допомогу є не тільки виставлення рахунку, а і його оплата.

Підтвердженням оплати послуг з надання правової допомоги є видатковий касовий ордер, який відсутній у матеріалах справи. Квитанція №15 від 02 травня 2019 року на а/с 115 не є належними доказами оплати витрат на правову допомогу у розумінні ст. 77 ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції вірно було зазначено, що наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016 № 13 затверджено Положення про форму і зміст розрахункових документів, яке зареєстровано в Міністерстві юстиції України 11.02.2016 за № 220/28350. Установлені в цьому Положенні вимоги до змісту розрахункових документів визначають обов`язкові реквізити розрахункових документів. У разі відсутності в документі хоча б одного з обов`язкових реквізитів, а також недотримання сфери його призначення, такий документ не прийматиметься як розрахунковий (п.3). Серед вимог до розрахункової квитанції, що визначені розділом ІV цього Положення, міститься вимога про зазначення серії (чотири літери) та номеру (шість цифр), нанесені при виготовленні бланка квитанції.

А тому, колегія суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що надана адвокатом Слободян Г.В. квитанція №15 від 02.05.2019 року не може бути прийнята як доказ оплати витрат на правову допомог.

З огляду на викладене, заявлені відповідачем витрати на правничу допомогу є недоведеними та до відшкодування не підлягають.

Доводи скаржника ОСОБА_2 в його апеляційній скарзі необгрунтовані та не спростовують оскаржуване рішення в частині в частині відмови у відшкодуванні витрат на правову допомогу.

Тому, в силу ст. 375 ЦПК України, рішення суду, як ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, слід залишити без змін, залишивши без задоволення апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 серпня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повне судове рішення складене 22 листопада 2019 року.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддя В.С. Марчук