Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 523/12801/15-ц

провадження № 61-19367св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 червня 2016 року у складі судді Пепеляшкова О. С. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25 червня 2017 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Черевка П. М., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі -АТ КБ «ПриватБанк») про визнання нікчемною щомісячної комісії за договором споживчого кредиту, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що 23 липня 2015 року з метою оплати послуг з технічного обслуговування свого легкового автомобіля, скористався банківською карткою відповідача «Універсальна GOLD» через платіжний термінал шляхом використання сервісу «Миттєва розстрочка» на суму 2 554,40 грн та за наслідками використання вказаного сервісу було видано квитанцію, яка є одночасно договором споживчого кредитування від 23 липня 2015 року № 6185, за умовами якого кількість платежів - 12, щомісячний платіж у розмірі 286,95 грн, а щомісячна комісія у розмірі 74,08 грн.

Так як у приміщенні станції технічного обслуговування не було розміщено інформації про конкретні умови та правила надання банківських послуг, інформації про конкретні умови використання сервісу «Миттєва розстрочка», позивач не був попереджений про те, що використання сервісу «Миттєва розстрочка» має наслідком нарахування щомісячної комісії.

Посилаючись на підпункт 17 частини першої статті 1, статті 11, статті 15, 22 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII), статті 2, 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», позивач після уточнення позовних вимог просив суд:

- визнати нікчемною щомісячну комісію у розмірі 74,08 грн за договором споживчого кредитування від 23 липня 2015 року № 6185, укладеним між ним та АТ КБ «ПриватБанк»;

- зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» повернути йому всю фактично сплачену ним раніше комісію на користь банку за договором споживчого кредитування в сумі 475,92 грн;

- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 завдану йому моральну шкоду у розмірі 500 грн.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що банк вжив заходів щодо належного інформування позивача про умови кредитування. Суд критично оцінив посилання позивача на те, що він до початку отримання споживчого кредиту не був належним чином проінформований ні про умови та правила надання відповідачем банківських послуг, ні про умови надання споживчого кредиту, оскільки позивач не надав доказів, що він вимагав надання такої інформації в письмовій або електронній формі.

При цьому суд зазначив, що письмова форма будь-якого договору, у тому числі кредитного, полягає у фіксації його змісту за допомогою письмового тексту і підписання цього тексту особами, які вчинили цей договір. Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Але позивач не просив визнати кредитний договір недійсним, не вважав його нікчемним, фактично взяв на себе обов`язок щодо його виконання, скористався кредитними коштами, а лише просив визнати плату за їх користування у вигляді щомісячної комісії нікчемною, а тому його вимоги є необґрунтованими.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись нанеправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, направити справу на новий апеляційний розгляд.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди не врахували вимоги ЦК України та безпідставно відмовили у визнанні нікчемною встановленої у договорі щомісячної комісії у розмірі 74,08 грн та не застосували правові наслідки недійсності нікчемного правочину у вигляді її повернення позивачу. Позивач, укладаючи 23 липня 2015 року договір споживчого кредиту, фактично не був ознайомлений під підпис про умови та правила використання сервісу «Миттєва розстрочка», так само як і не був обізнаний про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу на виконання укладеного договору.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За нормою статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами встановлено, що 23 липня 2015 року ОСОБА_1 скористався сервісом «Миттєва розстрочка» в торгово-сервісному підприємстві СТО «Експресс-авто» та уклав з АТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір № 6185, відповідно до якого отримав кредит у розмірі 2 554,40 грн, зі сплатою щомісячної комісії у розмірі 2,9 % від суми покупки, тобто 74,08 грн, скориставшись своєю кредитною карткою «Універсальна» в цьому банку для оплати товару/послуг через спеціальний платіжний засіб (термінал) й отримав відповідну квитанцію (а. с. 7).

Із виписки за картковим рахунком позивача вбачається, що платежі за послугою «Миттєва розстрочка» здійснено 23 липня 2015 року в сумі - 286,91 грн, 23 серпня 2015 року - 298,43 грн, 23 вересня 2015 року - 298,43 грн, 23 жовтня 2015 року - 298,43 грн, 20 листопада 2015 року - 1 848,12 грн, а всього 3 030,32 грн (а. с. 153-154).

Як вбачається із заяви представника банку від 23 березня 2016 року б/н, за період з 23 липня 2015 року до грудня 2015 року позивачем за кредитним договором № 6185 сплачено кредит у розмірі 2 554,40 грн та комісію у розмірі 475,92 грн. Сплата щомісячної комісії за сервісом «Миттєва розстрочка» у розмірі 2,9 % (у сумі 475,92 грн) передбачена наказом від 18 лютого 2015 року № 906 та є складовою Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк». Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи розташовані на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua (а.с. 57).

Щомісячна комісія за користування сервісом «Миттєва розстрочка» вказана у розділі 2.7.6 Умов (тарифи).

Тарифами передбачено, що комісія стягується щомісяця в розмірі 2,9 % від суми покупки.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, організація, що здійснює підприємницьку діяльність з метою отримання прибутку, та є професійним учасником ринку надання кредитно-фінансових послуг (в цьому випадку - АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Сенс договору приєднання полягає у тому, що його умови визначені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних умовах та можуть бути прийняті іншою стороною не інакше ніж шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. Тобто дійсно вільною в цьому випадку є воля виключно однієї сторони - тієї, яка пропонує для укладення договору саме формуляр (тобто банк). Інша сторона виявляє волю до укладення цього договору лише на стадії висловлення власної волі на стадії прийняття умов такого договору в цілому. Проте не повинно виникати сумнівів у тому, чи дійсно та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі, приймає позичальник.

У ситуації, коли є сумніви у тому, чи прийняті та які саме умови прийнято споживачем - позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним в цілому.

Конструкція договору приєднання, викладена у частині першій статті 634 ЦК України, полягає не у тому, що споживач зобов`язаний самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що споживач може лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання, пропонуючи свої зміни тощо. Проте сама воля споживача на приєднання до певних умов такого договору, має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком.

У законі як загальне правило визначено, що договір приєднання має викладатися на формулярі або іншій стандартній формі, яка має засвідчувати усі прийняті споживачем умови такого договору.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц (провадження № 14-131цс19) зробила висновок, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позичальнику Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із позичальником кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані банком Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Вказаним висновкам оскаржувані судові рішення не відповідають, суди безпідставно виходили з дотримання Умов та правил надання банківських послуг при сплаті позивачем комісії.

За обставинами справи сторони не уклали письмового договору, умовами якого передбачалась сплата комісії. Тому підстави визнавати нікчемною умову договору, яка сторонами не укладена, - відсутні.

А тому вимоги позивача про визнання нікчемною щомісячну комісію за кредитним договором є безпідставними.

Водночас, за встановлених обставин, обґрунтованою є вимога позивача про повернення йому банком сплаченої комісії.

За відсутності укладеного між сторонами письмового договору з конкретними умовами та розміром сплати комісії, банк не мав підстав стягувати з позивача за користування кредитними коштами комісії.

У справі встановлено, що банк безпідставно нарахував та утримав із позивача комісію у розмірі 475,92 грн, а тому вимоги позивача про повернення цих коштів є обґрунтованими.

Так, відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Отримані банком спірні кошти у вигляді комісії без наявності між сторонами укладеного договору з умовою сплати комісії є безпідставно набутим майном у розумінні статті 1212 ЦК України, а вимоги позивача зводяться саме до повернення банком безпідставно набутих коштів.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно зазначити таке.

Відповідно до частини другої статті 22 Закону № 1023-XII при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно зі змістом пункту 5 частини першої статті 4 Закону № 1023-XII у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Однак вказана норма не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону № 1023-XII чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Покладаючи на відповідача обов`язок відшкодувати моральну шкоду, позивач безпідставно просить суд застосувати положення статті 1167 ЦК України, яка на спірні відносини не поширюється, оскільки регулює позадоговірні (деліктні) відносини. Правовідносини сторін випливають з договірних відносин щодо надання відповідачем споживчого кредиту.

Отже, Верховний Суд не погоджується з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій як в частині відмови у позові про повернення коштів, так і в частині підстав відмови у задоволенні позову про визнання окремої умови кредитного договору нікчемною та відмови у позові про відшкодування шкоди та вважає за необхідне оскаржувані рішення скасувати та ухвалити нове рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на те що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але судом зроблено висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги про стягнення з банку безпідставно отриманих сум комісії у розмірі 475,92 грн необхідно задовольнити, а в задоволенні решти вимог відмовити з інших, наведених вище підстав.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач у цій справі звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір за подання касаційної скарги підлягає стягненню з відповідача на користь держави у відповідному розмірі.

За подання касаційної скарги в частині вимог майнового характеру судовий збір підлягав сплаті у розмірі 292,32 грн (1218 * 0,2* 120/100), позов задоволено на 48,76 відсотків. Тому з АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню 141,66 грн судового збору (292,32 * 48,76/100).

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25 червня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про повернення коштів задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 475,92 грн безпідставно отриманих коштів у вигляді комісії.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання щомісячної комісії за договором споживчого кредиту нікчемною та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави 141,66 грн судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко