Справа № 2/593/8/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" січня 2019 р. м.Бережани

Бережанський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Шміло В.І.,

за участю: секретаря Макійчук Г.Р.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідачки ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Бережанського районного суду Тернопільської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частку квартири, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя ,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 р. ОСОБА_1 звернувся до Бережанського районного суду Тернопільської області із зазначеним позовом, в якому просить визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири, яка розташована за адресою : м. Бережани, вул.Б.Хмельницького,2/4 (вул. Б.Хмельницького,4/4), Тернопільської області, що є обєктом права спільної сумісної власності майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 В обґрунтування позову зазначив, що 22 травня 2004 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Бережанського районного управління юстиції, Тернопільської області. Від даного шлюбу у них народилася дочка - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. За час перебування у зареєстрованому шлюбі та спільного проживання з відповідачкою ними за спільні кошти було придбано квартиру за адресою : м. Бережани, вул. Б. Хмельницького, 2/4 ( тепер ОСОБА_6, 4/4), Тернопільської області. Оскільки покупцем за договором купівлі-продажу зазначеної квартири виступила відповідачка, то вона зареєстрована на праві власності за нею. Вважає, що зазначена квартира є їхньою із відповідачкою спільною сумісною власністю і належить їм в рівних частках. Крім цього зазначив, що спірна квартира була не придатна для проживання і потребувала ремонту та реконструкції. Значну кількість робіт по ремонту та реконструкції квартири він проводив сам. Будівельні матеріали необхідні для ремонту вони купляли за спільні кошти, а у 2015 році він поїхав закордон на роботу де перебував безвиїзно до 2018 року. Повернувшись з закордону у травні 2018 році він дізнався, про те, що заочним рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 22 березня 2010 року шлюбно-сімейні відносини між ними було розірвано. На підставі даного рішення суду він 25 травня 2018 року отримав свідоцтво про розірвання шлюбу. Також, у зазначений період він дізнався про те, що рішенням Бережанського районного суду Тернопільській області від 11 серпня 2017 року, за заявою відповідачки його було визнано безвісно відсутнім, яке за поданою ним заявою до суду було скасовано рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 20 червня 2018 року. Така поведінка відповідачки, щодо розірвання з ним шлюбу без його відому та визнання його безвісно відсутнім дає йому підстави стверджувати про її намір позбавити його права власності. Він неодноразово намагання врегулювати спір в досудовому порядку, шляхом укладення нотаріального договору про визнання часток у спільному сумісному майні, однак всі його спроби виявилися марними. Враховуючи, що його право власності на ? частину у спірній квартирі не підтверджено документально і не визнається відповідачкою, він вимушений звернутися до суду та захистити своє суб"єктивне, непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на 1/2 частку в спільному майні.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав, з підстав зазначених у позовній заяві та просить суд його задовольнити.

Законний представник позивача - адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що спірна квартира за адресою : м. Бережани, вул. Б.Хмельницького, 2/4, ( тепер вул.Б.Хмельницького,4/4), Тернопільської області була придбана у власність на підставі договору купівлі-продажу від 14.08.2007 року, тобто в період, коли сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі. Будь-яких домовленостей між позивачем та відповідачкою щодо майна або шлюбного договору не було. Виходячи з того, що частки позивача та відповідача у спільному майні є рівними, то позивач має право на належну йому 1/2 частку у спільному з відповідачем майні, і звідси й має право на так звану ідеальну частку у праві власності на спільне майно, а тому просить суд визнати за позивачем право власності на 1/2 частку квартири за вказаною адресою, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідачка у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що оскільки ні в неї ні в її колишнього чоловіка не було коштів, то нею 14 серпня 2007 року було укладено кредитний договір з ВАТ КБ "Надра" за умовами якого вона отримала кошти в сумі 6500 доларів США, які були використані на придбання квартири , за адресою : м. Бережани, вул. Б.Хмельницького, 2/4, ( тепер вул.Б.Хмельницького,4/4), Тернопільської області. Кредит сплачувала вона за власні кошти, а частину коштів їй давала її мама. Вказана квартира при покупці була не придатна для проживання, а тому потребувала капітального ремонту та значних грошових вкладень. При купівлі квартири позивача не було і коштів ніяких він їй не надавав, вона оформила квартиру на себе. Ремонт в квартирі вона робила за власні кошти. До розірвання шлюбу позивач часто їздив на заробітки і рідко бував вдома, а після того як шлюб між ними було розірвано в 2010 році вони взагалі перестали підтримувати будь-які відносини, позивач вказаній квартирі не проживав і місце його перебування їй було не відоме, а тому в судовому порядку він був визнаний безвісно відсутнім. Після розірвання шлюбу вона отримала дозвіл на проведення реконструкції квартири. На протязі 2011-2018 років вона закупляла всі необхідні будівельні матеріали і проводилися відповідні будівельні роботи. Було добудовано та значно збільшено житлову площу, виготовлено відповідну технічну документацію та зареєстровано право власності на житлову квартиру, збудовану за її кошти, а тому будь-якого відношення до теперішньої переобладнаної та добудованої житлової квартири , позивач не має в тому числі не може претендувати на 1/2 частину житлової квартири до якої він не має ніякого відношення. Крім цього, звернулася до суду із заявою про застосувавання у даному спорі строків позовної давності, посилаючись на те, що шлюб між нею та позивачем було розірвано, ще 22 березня 2010 року, а з позовом про поділ майна подружжя позивач звернувся лише 25 липня 2018 року, тобто після спливу трьох річного строку загальної позовної давності встановленого для звернення з даним позовом , що є підставою для відмови у позові.

В судовому засіданні законний представник відповідачки - адвокат ОСОБА_4 позов не визнав з мотивів наведених у запереченні та надав суду пояснення аналогічні поясненням відповідачки, в яких просить суд у задоволенні позову відмовити у зв"язку із спливом строку загальної позовної давності, встановленого для звернення з даним позовом.

Заслухавши пояснення позивача та його законного представника, пояснення відповідачки та її законного представника, пояснення допитаних в судовому засіданні в якості свідків: ОСОБА_7 ( ш.п. Прийдун ) Л.О., ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_5,дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтовані і підлягають задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22 травня 2004 року сторони зареєстровали шлюб, у Відділі реєстрації актів цивільного стану Бережанського районного управління юстиції, Тернопільської області , що підтверджується свідоцтвом про одруження Серії І-ИД № 091665, актовий запис №45.

Від даного шлюбу у них народилася дочка - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження Серії І-ИД № 161253 виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Бережанського районного управління юстиції Тернопільської області.

За час перебування у зареєстрованому шлюбі , а саме : 14 серпня 2007 року відповідачка придбала у гр.ОСОБА_7 житлову квартиру, що знаходиться за адресою : м. Бережани, вул.Б.Хмельницького,2/4, ( тепер вул.Б.Хмельницького,4/4), Тернопільської області, що підтверджується копією договору купівлі- продажу посвідченим 14 серпня 2007 року приватним нотаріусом Бережанського районного нотаріального округу ОСОБА_14, зареєстрованим в реєстрі за № 1101.

Відповідно до витягу з Державного реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно Бережанського ОК МБТІ за № 15950521 від 17.09.2007 року, власником квартири за адресою: м. Бережани, вул. Б.Хмельницького,2/4, ( тепер вул.. Б.Хмельницького,4/4), Тернопільської області, являється ОСОБА_3-відповідачка.

Заочним рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 22 березня 2010 року шлюб між сторонами було розірвано, про що позивачу 25 травня 2018 року було видано Бережанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області свідоцтво про розірвання шлюбу Серії І-ИД № 053210, актовий запис 30.

На даний час між позивачем та відповідачем виникають непорозуміння з приводу користування, утримання зазначеного нерухомого майна і угоди про спосіб виділення в натурі його частки із сумісного спільного володіння не досягнуто, в звязку з чим позивач звернувся до суду.

У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не передбачено законом або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім'я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Так, судом встановлено, що придбане під час перебування сторін у шлюбі нерухоме майно є об»єктом спільної сумісної власності сторін і будь-яких доказів щодо належності цього майна лише відповідачці на якого воно зареєстроване, суду не надано.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя.

Згідно з ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно з ч.1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спосіб та порядок поділу спільного сумісного майна подружжя зазначені в ст. 71 СК України, відповідно до якої майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України таст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

В даному випадку, спірна квартира була придбана у власність на підставі договору купівлі-продажу від 14.08.2007 року, тобто в період, коли сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі.

Будь-яких доказів про існування домовленостей між позивачем та відповідачем щодо майна або шлюбного договору суду не надано.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 лютого 2016 року по справі № 6-1500цс/15, при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності.

Отже, враховуючи вищезазначене, виходячи з того, що частки позивача та відповідача у спільному майні є рівними, то позивач має право на належну йому частку у спільному з відповідачкою майні, і звідси й має право на так звану ідеальну частку у праві власності на спільне майно.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання за ним права власносі на ? частку квартири у спільній сумісній власності майна є обґрунтованими і підягають до задоволення.

Суд, кретично оцінює надані в судовому засіданні пояснення свідків, оскільки не вважає їх належними та достовірними доказами, які безперечно підтверджували б факти, що стосуються обставин справи.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до ч.2 ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності

Суд не приймає до уваги посилання відповідачки, щодо спливу позовної давності у даному спорі, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач не знав про те, що заочним рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 22 березня 2010 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано, а дізався про його існування лише в травні 2018 року та 25 травня 2018 року отримав свідоцтво про розірвання шлюбу.Також в цей же час він дізнався про те, що рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 11 серпня 2007 року за заявою відповідачки його було визнано безвісно відсутнім, яке заподаною ним заявою до суду було скасовано рішенням Бережанського районного суду Тернопіьської області від 20 червня 2018 року, тобто в даному випадку перебіг позовної давності починається від дня коли позивач довідався про порушення свого права, а саме з травня 2018 року, а тому підстав для відмови у позові за спливом позовної давності не має.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 60, 61, 65, 69, 70, 71,72 Сімейного Кодексу України, ст. ст. 325, 328,372 ЦК України, керуючись ст. ст.10, 13, 19,77-80, 89, 141, 206, 223, 257, 258,259,261, 263-265,267,272,273,352,354,355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, (жителя ІНФОРМАЦІЯ_3. 63/5, Тернопільської області, 47501, РНОКПП НОМЕР_1, паспорт серії МС № 797291 вид. Бережанським РВ УМВС України в Тернопільській області 17 липня 2001 року ) до ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 ( жительки м. Бережани, вул.. Б.Хмельницького,4/4, Тернопільської області, 47501, РНОКПП НОМЕР_2, паспорт серії НЮ № 019809) про визнання права власності на ? частину квартири, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частку квартири по вул. Б.Хмельницького,2/4 ( тепер вул..Б.Хмельницького,4/4), Тернопільської області, загальною площею 50,6 кв.м, в тому числі житловою площею 19,4кв.м., що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне судове рішення складено 10.01.2019 р.

Суддя В.І.Шміло