Провадження № 2/742/19/19
Єдиний унікальний № 742/2599/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року м.Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області у складі головуючого-судді Циганка М.О., за участю секретаря судового засідання Чміль С.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Прилуцької міської ради про визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Прилуцької міської ради про визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що на підставі Договору купівлі-продажу від 25 липня 2001 року є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . В житловому будинку зареєстровані позивач та відповідачі по справі. Позивач та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 лютого 2002 року, який між сторонами розірваною. Приблизно з лютого 2015 року відповідачі фактично не проживають за місцем реєстрації, а проживають у квартирі матері ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 . Проте, в добровільному порядку відмовляються знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою, що спричиняє для позивача додаткові витрати та порушує його права як власника на вільне розпорядження майном. Оскільки, відповідачі не проживають в житловому будинку за місцем своєї реєстрації вже протягом тривалого часу, припинилися сімейні відносини з відповідачем ОСОБА_2 , що позбавляє як її так і її дочку ОСОБА_3 права користування цим будинком, тому позивачем і подано до суду позов про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком та стягнення судових витрат по справі.

Позивач в судове засідання не з`явився, проте його представник адвокат Карпенко В.К. просив розгляд справи провести без участі позивача, заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Щербак О.В. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити в позові посилаючись на обставини, викладених у відзиві.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи орган опіки та піклування Прилуцької міської ради в судове засідання не з`явився, проте згідно письмової заяви просив розгляд справи проводити без його участі. Щодо задоволення позовних вимог поклався на розсуд суду.

Суд, заслухавши учасників справи, показання свідків, дослідивши наявні у справі докази, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав:

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 28 лютого 2002 року, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб від 17 червня 2017 року серії НОМЕР_1 , який між сторонами розірвано.

Відповідач ОСОБА_2 має дочку ОСОБА_3 .

Зазначені обставини сторони не спростовують і не заперечують.

25 липня 2001 року ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку було придбано житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з Довідки Комітету самоорганізації населення №1 Центрального мікрорайону від 31 липня 2018 року за №024/1-09 №4121, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано місце проживання таких осіб: ОСОБА_1 (власник), ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 (дочка колишньої дружини), ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_5 (онук колишньої дружини), ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_6 (онук колишньої дружини), ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_2 (колишня дружини), ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_3 (дочка колишньої дружини), ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Під час судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_4 та її малолітні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 добровільно знялися з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що не заперечувалося сторонами в судовому засіданні.

За приписами ст. ст. 60-63, 68 СК України будь-яке майно (крім речей індивідуального користування та речей, які виключені з цивільного обороту), набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Визначаючи обсяг майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, обов`язково слід встановлювати правовий режим його належності подружжю загалом або дружині/чоловікові окремо в контексті положень ст. ст. 57, 58 СК України.

Згідно з п. п. 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям в їх сукупності.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу житлового будинку від 25 липня 2001 року, ОСОБА_1 купив жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 . На зазначеній земельній ділянці було розміщено один жилий дерев`яний будинок житловою площею 91,8 кв.м, загальна площа будинку 142,2 кв.м, зазначений в плані під літерою А-1, сарай Б-1, огорожа №2, вбиральня У-1.

За інформацією КП «Прилуцьке МБТІ» Чернігівської обласної ради від 30 червня 2017 року №1201, згідно технічної інвентаризації станом на 31 грудня 2012 року встановлено, що право власності на будинок під літ А-2 з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстровано. Реконструкція старого будинку та будівництво гаража надано ОСОБА_1 на підставі рішення №617 Прилуцької міської ради від 29 жовтня 2002 року. Згідно технічної інвентаризації станом на 19 грудня 2007 року виявлено, що в будинку під літ.А-2 повна заміна конструктивних елементів із збільшенням розмірів та надбудовою другого поверху. Будинок під літ.А-1 з господарськими будівлями, знесено. Старий будинок під літ.А-1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 25 липня 2001 року, посвідченого Могиленко Л.М., приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №4477.

Крім того, допитана в судовому засіданні ОСОБА_7 , сусідка ОСОБА_1 дала показання, що дійсно підписувала Акт про фактичне проживання та підтвердила, що відповідачі дійсно не проживають за адресою: АДРЕСА_1 , протягом тривалого часу, а саме приблизно з 2015 року.

При цьому, свідок ОСОБА_8 , в судовому засіданні підтвердила, що знає ОСОБА_9 з дитинства, ОСОБА_1 з 1996 року. З 2000 року ОСОБА_10 проживала з дітьми в спірному будинку. Свідок допомагала їй з купівлею будівельних матеріалів та пошуком робітників. Спочатку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом з дітьми проживали у матері ОСОБА_11 та будували будинок. Це був завалений будинок, а згодом його переобладнали, і фактично побудували новий. В 2016 року ОСОБА_12 поїхала працювати в Ізраїль, оскільки у ОСОБА_1 було багато кредитів, а їх потрібно було платити, а він їхати працювати не хотів. Автомобіль RENO вони купували разом. Якось в 2017 році свідок побачила дітей ОСОБА_11 і вони їй розповіли, що ОСОБА_1 їх вигнав з будинку та привів нову жінку, при цьому з дружиною не був на той час розлучений. Коли приїхала ОСОБА_12 із- за кордону, то не змогла потрапити до свого будинку. Тобто, ОСОБА_10 разом з дітьми змушена була залишити даний будинок. Коли в 2017 році свідок була у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та разом святкували Новий Рік, вони їй говорили, що їм потрібні кошти, щоб сплатити по кредитам, тому і потрібно було їхати на заробітки. При цьому, повідомила, що коли мати ОСОБА_11 отримала дивіденди на тютюновій фабриці за місцем своєї роботи, то віддала їх дочці на придбання будинку. Мати і сама працювала на будівництві будинку, їм допомагала.

Крім того, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 , мати відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні дала показання, що позивач є її колишнім зятем. ЇЇ дочка ОСОБА_10 змушена була поїхати за кордом для того щоб заробити гроші для сім`ї, де працює і нині. З 2000 року по 2017 рік діти проживали в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , разом з ОСОБА_1 В 2017 році зимою ОСОБА_1 вигнав дітей та вони змушені були піти на квартиру. ОСОБА_1 привів в будинок нову жінку, а сам розлучився з ОСОБА_14 . ЇЇ дочка вважає що це і її будинок, оскільки його будували всі, і свідок і її дочка.

Відтак, суд приходить до висновку, що будинок, який був придбаний ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25 липня 2001 року повністю знесений і на його місці побудований новий будинок, право власності на який не зареєстровано.

При цьому, позивачем не надано суду належних і допустимих документальних доказів, які б достовірно і безсумнівно підтвердили, що спірний будинок побудований ним за його власні кошти та у встановленому законом порядку зареєстрований.

Судом встановлено, що згідно Акту про фактичне проживання без реєстрації від 12 лютого 2018 року за №37, складеного комісією при Комітеті самоорганізації населення №1 Центрального мікрорайону, за адресою: АДРЕСА_1 , зі слів сусідів ОСОБА_2 , її дочка ОСОБА_3 не проживають за даною адресою на протязі трьох років.

Як вбачається з листа начальника Прилуцького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області від 14 липня 2017 року та Висновку за результатами розгляду матеріалів по зверненню від ОСОБА_2 від 14 липня 2017 року, 21 червня 2017 року до Прилуцького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області надійшло звернення від ОСОБА_2 про те, що її чоловік ОСОБА_1 з будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в лютому місяці 2017 року виселив дітей та онуків, які зареєстровані за даною адресою та не дає їй доступу до будинку. В ході проведення перевірки встановлено, що 17 червня 2016 року ОСОБА_2 поїхала до країни Ізраїль де перебувала близько одного року. Коли остання повернулася до м.Прилуки, то її діти розповіли, що її чоловік ОСОБА_1 в лютому місяці 2017 року вигнав їх з будинку. Під час спілкування з чоловіком останній повідомив, що хоче розлучитися без поділу майна…Також ОСОБА_1 під час розмови нагадав ОСОБА_2 про те, що його вітчим ОСОБА_15 погрожував їй фізичною розправою, якщо вона почне висловлювати свої права на спільно нажите майно, яке вони нажили за останні 17 років проживання в шлюбі. Перевірку даних матеріалів закінчено. ОСОБА_2 рекомендовано звернутися до суду з позовною заявою щодо захисту своїх цивільних прав, свобод та інтересів, що виникли з ОСОБА_1 .

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме:відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.

За таких обставин, оскільки в судовому засіданні встановлено, що будинок, який був придбаний ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25 липня 2001 року повністю знесений і на його місці побудований новий будинок, право власності на який не зареєстровано; при цьому, дозвіл на реконструкцію старого будинку та будівництво гаража надано ОСОБА_1 на підставі рішення №617 Прилуцької міської ради від 29 жовтня 2002 року, тобто під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 ; та позивачем не надано суду доказів, які б підтвердили, що спірний будинок придбаний ним до шлюбу з ОСОБА_2 чи побудований за його власні кошти; тобто, доводи позивача про те, що відповідачі як колишні члени сім`ї у відповідності до норм ст.405 ЦК України, втратили право проживання в незавершеному будівництвом житловому будинку АДРЕСА_1 , не ґрунтуються на законі, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини; а також враховуючи, що як ОСОБА_2 так і її дочка ОСОБА_3 не проживають в будинку, яка є адресою реєстрації їх місця проживання у зв`язку з конфліктними ситуаціями між колишнім подружжям, ОСОБА_2 тривалий час перебуває за межами України, а її дочка ОСОБА_3 не може проживати в будинку, оскільки є супротив з боку ОСОБА_1 , тобто встановлено поважні причини відсутності за адресою їх місця реєстрації, тому суд приходить до переконання, що відповідачі не втратили право користування житловим приміщенням і в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Крім того, оскільки у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та враховуючи, що в задоволенні позову позивачу відмовлено в повному обсязі, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись вищевикладеним, на підставі ст. ст.12, 13, 81, 258-259, 263, 264, 265, 352, 354, 355, п.п.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Прилуцької міської ради про визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду через Прилуцький міськрайонний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя М.О.Циганко