Єдиний унікальний номер судової справи 471/370/14-ц
Номер провадження 22-ц/812/1373/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

21 листопада 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представника особи, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_3 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Імені Мічуріна» рішення, яке ухвалено Братським районним судом Миколаївської області 24 березня 2014 року, під головуванням судді Губанової В.М. в приміщені цього ж суду, описку в якому виправлено ухвалою Братського районного суду Миколаївської області від 23 січня 2018 року, під головуванням судді Скарницької І.Б., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності на нерухоме майно,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі рішень виконавчого комітету Новокостянтинівської сільської ради Братського району Миколаївської області Горбачовій Г.Я. було видано:

свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 10 листопада 2011 року, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (загальною площею 384.1 кв.м);

свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 16 листопада 2011 року, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (загальною площею 208.3 кв.м);

свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 12 грудня 2011 року, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (загальною площею 335.3 кв.м),

свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 03 листопада 2010 року, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (загальною площею 83.7 кв.м),

свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 12 грудня 2011 року, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (загальною площею 61.2 кв.м.).

10 грудня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено у простій письмовій формі договір купівлі-продажу, за умовами якого відповідач продала, а позивач купив належне відповідачу вищевказане нерухоме.

На виконання умов вищезазначеного договору ОСОБА_4 передала ОСОБА_1 правовстановлюючі документи на нерухоме майно та ключі, а ОСОБА_1 сплатив кошти в загальному розмірі 87 500 грн.

При звернені в органи БТІ для реєстрації права власності на нежитлові приміщення, позивачу роз`яснено, що договір купівлі-продажу не є документом, який посвідчує права власності, оскільки не посвідчений нотаріально.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору, ОСОБА_1 просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу від 10 грудня 2013 року, та визнати за ним права приватної власності на:

нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (загальною площею 384.1 кв.м);

нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (загальною площею 208.3 кв.м);

нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (загальною площею 335.3 кв.м),

нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (загальною площею 83.7 кв.м),

нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (загальною площею 61.2 кв.м.).

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 24 березня 2014 року позов задоволено в повному обсязі.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (загальною площею 384.1 кв.м); нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (загальною площею 208.3 кв.м); нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (загальною площею 335.3 кв.м), нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (загальною площею 83.7 кв.м), нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (загальною площею 61.2 кв.м.).

Визнано за позивачем ОСОБА_1 право приватної власності на вищевказане нерухоме майно.

Ухвалою Братського районного суду Миколаївської області від 23 січня 2018 року задоволено заяву ОСОБА_1 від 18 січня 2018 року, та виправлено описку в рішенні Братського районного суду Миколаївської області від 24 березня 2014 року.

В третьому абзаці резолютивної частини рішення по тексту замість:

«на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (загальною площею 384.1 кв.м)» вирішено вважати вірним «на нежитлове приміщення у розмірі 33/100 часток, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (загальною площею 384.1 кв.м)»;

«на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (загальною площею 208.3 кв.м)» вирішено вважати вірним «на нежитлове приміщення, у розмірі 18/100 часток, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (загальною площею 208.3 кв.м)».

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Імені Мічуріна» (далі - СТОВ «Імені Мічуріна»), яке не було залучено до участі у розгляді справи.

В апеляційній скарзі СТОВ «Імені Мічуріна», посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, станом на день укладеного договору купівлі-продажу від 10 грудня 2013 року та станом на час ухвалення судового рішення, власником 82/100 часток нерухомого майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а також 67/100 часток нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , було СТОВ «Імені Мічуріна», яке відповідно до вимог законодавства, як співвласник, мало переважне право перед іншими особами на купівлю цього майна. Проте, це право було порушено учасниками угоди.

За правилами ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Враховуючи, що районним судом не вирішувалося питання про залучення до участі у справі співвласника нерухомого майна, хоча вирішувалося питання про його права і обов`язки, як співвласника спірної нерухомості, на яку суд першої інстанції визнав право власності за позивачем, то особа, яка подала апеляційну скаргу, має право на звернення з апеляційною скаргою.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає, з огляду на наступне.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частинами 1,2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316,317,319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

За ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з ч.1 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до ст.361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Частиною 1 ст.362 ЦК України передбачено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Статтями 626,627 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03 листопада 2010 року ОСОБА_4 була власником нерухомого майна, загальною площею 83.7 кв.м в будинку АДРЕСА_4 (а.с.8-13).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12 грудня 2011 року ОСОБА_4 належало нерухоме майно площею 61.2 кв.м в будинку АДРЕСА_2 (а.с.14-18).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 листопада 2011 року ОСОБА_4 належало 33/100 часток нерухомого майна загальною площею 384.1 кв.м в будинку АДРЕСА_1 (а.с.19-25).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 листопада 2011 року, на момент укладення угоди, власником інших 67/100 часток загальною площею 762.1 кв.м, в будинку АДРЕСА_1 , зазначено СТОВ «Імені Мічуріна» (а.с.75).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16 листопада 2011 року ОСОБА_4 належало 18/100 часток нерухомого майна, загальною площею 208.3 кв.м в будинку АДРЕСА_2 (а.с.26-33).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16 листопада 2011 року, на момент укладення угоди, власником інших 82/100 часток загальною площею 762.1 кв.м в будинку АДРЕСА_2 , було СТОВ «Імені Мічуріна» (а.с.74).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12 грудня 2011 року ОСОБА_4 належало нерухоме майно загальною площею 335.8 кв.м в будинку АДРЕСА_3 (а.с.34-39).

10 грудня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого відповідач продала, а позивач купив належне відповідачу вищевказане нерухоме: а саме:

нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (загальною площею 384.1 кв.м) вартістю 21 500 грн.;

нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (загальною площею 208.3 кв.м) вартістю 20 000 грн.;

нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (загальною площею 335.3 кв.м) вартістю 21 000 грн.,

нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (загальною площею 83.7 кв.м) вартістю 15 000 грн. ,

нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (загальною площею 61.2 кв.м.) вартістю 10 000 грн. (а.с.7).

При цьому, вказаний договір не посвідчено в нотаріальному порядку.

Звертаючись до суду позивач посилався на те, що сторони всі умови договору виконали, але продавець ухиляється від нотаріального посвідчення договору.

Статтею 657 ЦК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

При цьому, Цивільним кодексом України передбачено правові наслідки недодержання вимоги щодо нотаріального посвідчення правочину. Так, відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

В той же час, згідно з ч.2 ст.220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження.

При розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину (п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Отже для задоволення позову судом повинні одночасно існувати всі три умови: 1) сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами; 2) відбулося повне або часткове виконання договору; 3) одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення.

За такого, однією з обов`язкових умов для визнання судом договору дійсним є, зокрема, доведеність факту ухилення однієї з сторін від нотаріального посвідчення договору.

За загальновідомими правилами поведінки протидіючих сторін у конфліктах ухилення (відхід, уникнення, ігнорування) - це відсутність співпраці, що характеризується зокрема, відсутністю бажання іти назустріч опонентові.

У даній справі відповідач не демонструє такої поведінки, оскільки у районного суду не було даних, що він ігнорує звернення позивача щодо укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна (не встановлено таких даних і в судовому засіданні апеляційної інстанції). До того ж, в матеріалах справи взагалі відсутні будь-які докази, які б свідчили про ухилення продавця за угодою від нотаріального посвідчення договору.

Більш того справу розглянуто за відсутності відповідача ОСОБА_4 , щодо якої в справі відсутні відомості про її належне повідомлення про час і місце розгляду справи, та суду не надано відповідачем будь-яких заяв з приводу позовних вимог.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі №389/122/16-ц (провадження № 61-12634св18) зазначено, що «для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди».

Задовольняючи позовну вимогу про визнання договору купівлі-продажу, укладеного 10 грудня 2013 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , дійсним, суд першої інстанції не встановив, що одна зі сторін правочину - ОСОБА_4 чи ОСОБА_1 , ухилялася від нотаріального посвідчення угоди, чи взагалі одна зі сторін зверталися до нотаріуса для вчинення нотаріальної дії.

За таких обставин суд зробив неправильний висновок про визнання дійсним договору купівлі-продажу.

Більше того, оскільки нерухоме майно, яке розташовано в будинку АДРЕСА_5 належало на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 та СТОВ «Імені Мічуріна», то саме останнє мало переважне право на купівлю належних відповідачу часток вказаного нерухомого майна.

Твердження позивача ОСОБА_1 про те, що оскаржуваним рішення не порушені права і обов`язки СТОВ «Імені Мічуріна», які викладені у відзиві на апеляційну скаргу, є неспроможними, оскільки за нормами ч.ч.1,4 ст.362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Заперечення ОСОБА_1 , викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що СТОВ «Іменні Мічуріна» на час подачі апеляційної скарги не є власником спірного майна, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказане не є підставою для визнання правочину дійсним та не спростовує того факту, що судове рішення ухвалено районним судом з порушенням норм матеріального і процесуального права. До того ж, на час ухвалення судового рішення, права СТОВ «Імені Мічуріна», як вище зазначалось, були порушені.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу та відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірне майно.

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час перегляду рішення суду першої інстанції. При цьому колегія суддів виходить з того, що оскільки неможливо визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна лише в частині, що буде суперечити самій природі визнання правочину дійсним за судовим рішенням, то в силу ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції в цілому, а тому оскаржуване рішення, на підставі положень ст.376 ЦПК України, підлягає скасуванню, з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частин 1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_1 на користь СТОВ «Імені Мічуріна» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 827 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Імені Мічуріна» - задовольнити частково.

Рішення Братського районного суду Миколаївської області від 24 березня 2014 року, описку в якому виправлено ухвалою Братського районного суду Миколаївської області від 23 січня 2018 року, - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності на нерухоме майно - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Імені Мічуріна» 1 827 грн. (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 26 листопада 2019 року