ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетрвоська від 14 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання (а.с. 2-4), який в подальшому уточнив (а.с. 15-17).

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що він є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 . Разом з ним у вказаній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_2 . Відповідач у вказаній квартирі фактично з дня прописки не проживав і не проживає до цього часу. Реєстрація відповідача у спірній квартирі порушує права позивача, оскільки він змушений сплачувати за відповідача комунальні послуги, крім того, позивач є пенсіонером та має право на субсидію, але через реєстрацію відповідача у спірній квартирі, позивачу відмовляють у наданні субсидії.

Просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , та примусово зняти його з реєстраційного обліку у вказаній квартирі.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетрвоська від 14 червня 2019 року у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено /а.с. 34-36/.

ОСОБА_1 з вищевказаним рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетрвоська від 14 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції винесено рішення з порушенням норм чинного законодавства /а.с. 39-40/.

Відповідач не скористався своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетрвоська від 14 червня 2019 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 26.11.1997 року, квартира за адресою АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Зазначене також підтверджується листом КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 06.03.2019 року, який надійшов до суду на виконання ухвали суду від 17.01.2019 року про витребування доказів.

Відповідно до акту про не проживання від 05.06.2018 року, складеного сусідами позивача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , - ОСОБА_2 , ніколи не проживав у квартирі АДРЕСА_3 та не проживає в цей час.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог прийшов до висновку, що факт тривалого не проживання власника в квартирі, яка є його власністю, не тягне за собою втрату права користування власника вказаним майном.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про те, що заявні позовні вимоги є необґрунтованими, а дії позивача порушують майнові права відповідача на вільне користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Доводи заявника стосовно того, що суд не звернув увагу на заяву відповідача в якій він визнає позов, не беруться колегією суддів до уваги, оскільки, відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Проте, законних підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття його з реєстраційного обліку у спірній квартирі відсутні. Крім того, відповідач не позбавлений права у встановленому чинним законодавством порядку звернутись до відповідного органу з відповідною заявою про добровільне зняття з реєстраційного обліку у спірній квартирі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетрвоська від 14 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров