Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 385/1454/15-ц

провадження № 61-33451 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі: ОСОБА_2 , Гайворонська міська рада Кіровоградської області;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 29 травня 2017 року у складі судді Сліпенка Р. Ю. та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 12 липня 2017 року у складі колегії суддів: Суровицької Л. В., Карпенка О. Л., Мурашка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду позовом до ОСОБА_2 , Гайворонської міської ради Кіровоградської області про визнання незаконним та скасування рішення, усунення перешкод у користуванні майном, визнання права користування майном та відшкодування шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 1982 року він проживав у будинку АДРЕСА_1 , який був обладнаний каналізацією з виводом до вигрібної ями. До грудня 2011 року цей будинок був двоквартирним із однією адресою. Він викупив квартиру у цьому будинку з державної власності за договором купівлі-продажу від 02 липня 1992 року, а на підставі свідоцтва про право власності від 21 листопада 2012 року будинок із господарськими спорудами за вказаною вище адресою належить йому і у його користуванні знаходиться присадибна земельна ділянка для обслуговування зазначених будівель. 22 грудня 2011 року рішенням Гайворонської міської ради Кіровоградської області № 401 двоквартирному будинку по АДРЕСА_1 надано статус житлового будинку садибного типу та виділено в окреме домоволодіння із присвоєнням земельним ділянкам (присадибним) окремих адрес: йому - АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 . Площа земельних ділянок визначена по фактичному користуванню йому та ОСОБА_2 рішенням Гайворонської міської ради Кіровоградської області від 08 вересня 2011 року № 411.

Рішенням Гайворонської міської ради Кіровоградської області від 27 січня 2012 року, про яке він дізнався у 2014 році, було затверджено висновки про технічний стан будівель у домоволодінні по АДРЕСА_1 , а саме: будинку із спорудами та водонепроникливого вигрібу, який перебував у спільному користуванні. Таким чином, міська рада надала ОСОБА_2 право приватизувати каналізаційну систему і після приватизації відповідачка перекрила йому доступ до каналізаційної системи, внаслідок чого він не може належним чином обслуговувати свій будинок. Вказував, що міська рада не мала права приймати таке рішення і каналізація повинна була залишатися у спільному користуванні.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Гайворонської міської ради від 27 січня 2012 року № 426 у частині затвердження технічного стану вигрібу та передачі вигрібу у власність ОСОБА_2 , зобов`язати відповідачку усунути перешкоди у користуванні вигрібною ямою, яка розташована на земельні ділянці по АДРЕСА_1 , визнати за ним право користування цією вигрібною ямою та стягнути з ОСОБА_2 , Гайворонської міської ради Кіровоградської області на свою користь 15 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання незаконним та скасування рішення Гайворонської міської ради № 426 від 27 січня 2012 року задоволенню не підлягають, оскільки позов подано до суду після спливу позовної давності, про застосування якої заявляла відповідач. Враховуючи те, що судом відмовлено у задоволенні вказаної вимоги, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні вигрібною ямою, визнання за позивачем права користування вигрібною ямою і стягнення моральної шкоди.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 03 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2015 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даними вимогами.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 03 лютого 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 29 травня 2017 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за спільною заявою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 були визначені дві окремі садиби по АДРЕСА_1 з точно визначеною площею земельних ділянок. Кожен із власників отримав у власність ті будівлі, які знаходяться на виділених їм у користування земельних ділянках. ОСОБА_2 приватизувала свою ділянку, що підтверджується наданою позивачем копією державного акту серії ЯК № 092794, виданого їй за рішенням № 833 від 14 червня 2012 року Гайворонської міської ради. Отже, відсутні підстави вважати, що рішення № 426 від 27 січня 2012 року про передачу у власність ОСОБА_2 будівель і споруд є незаконним, оскільки воно ґрунтувалося на попередній домовленості сторін. Крім того, судом враховано, що позивач не звертався з позовними вимогами про визнання недійсним свідоцтва про право власності на зазначені будівлі (повністю чи частково), видане ОСОБА_2 . Оспорюваним рішенням права позивача не порушуються, оскільки рішення міської ради є правовим актом індивідуальної дії і його дія закінчується виконанням цього рішення, а саме, оформленням права власності ОСОБА_2 , яке позивач не оспорює, а лише просить визнати за ним право користування вигрібом, який є власністю відповідача. Позивач не є власником вигрібу, не укладав будь-яких правових угод щодо цього майна, а відповідно до статей 391, 393, 396 ЦК України такі вимоги можуть заявлятися лише власником, або особою, яка має право на чуже майно. У зв`язку з цим, суд вважав, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні вигрібною ямою і стягнення моральної шкоди. Оскільки судом встановлено безпідставність позову ОСОБА_1 , суд залишив поза розглядом питання пропущення ОСОБА_1 строків позовної давності, про застосування яких в судовому засіданні наголошувала відповідач.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 12 липня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_1 відхилена. Рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 29 травня 2017 рокузалишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції і вказав, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку та прийшов до правильного і обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з безпідставністю позовних вимог ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 серпня 2017 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 385/1454/16-ц із Гайворонського районного суду Кіровоградської області.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не взято до уваги акт обстеження житлових будинків та прибудинкових території по АДРЕСА_1 від 22 листопада 2013 року та не допитано представника Гайворонської міської ради з приводу цього акту; суди не звернули увагу на те, що рішення Гайворонської міської ради від 27 січня 2012 року № 426 приймалось по заяві ОСОБА_2 та з цим рішенням його не ознайомлено. Судами не взято до уваги довідку Будинкоуправління ДУ-16 від 12 серпня 1998 року, в якій зазначено, що каналізаційна яма (вигріб) є об`єктом спільного користування та перебувала на земельній ділянці спільного користування, а тому приватизації не підлягає, не взято до уваги рішення виконкому Гайворонської міської ради Кіровоградської області від 22 грудня 2011 року № 401 та рішення Гайворонської міської ради Кіровоградської області від 14 червня 2012 року № 833. Також зазначав, що судами необґрунтовано відмовлено у відшкодуванні моральної шкоди.

Доводи ОСОБА_2 , яка подала заперечення (відзив) на касаційну скаргу

У вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення на касаційну скаргу від ОСОБА_2 , у якому зазначено, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а оскаржувані судові рішення є мотивованими, законними й ґрунтуються на належних та допустимих доказах, судами попередніх інстанцій вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин.

Доводи Гайворонської міської ради Кіровоградської області, яка подала заперечення (відзив) на касаційну скаргу

У вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення на касаційну скаргу від Гайворонської міської ради Кіровоградської області, у якому зазначено, що у вересні 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до міської ради із заявою про встановлення площі земельної ділянки по АДРЕСА_1 та за їх згодою по фактичному користуванню кожному було встановлено площу земельної ділянки. У грудні 2011 року за заявами сторін двоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 рішенням виконавчого комітету міської ради від 22 листопада 2011 року № 401 переведено в житловий будинок садибного типу та виділено в окремі домоволодіння. В результаті розподілу водонепроникливий вигріб опинився на присадибній земельній ділянці відповідача, про що позивачу було достеменно відомо. Отже, дві окремі садиби з точно визначеними площами земельних ділянок були визначені за спільною заявою позивача та відповідача і кожен із власників отримав ті будівлі, які знаходились на виділених їм у користування земельних ділянках. Таким чином, суди попередніх інстанції правильно визначилися із правовідносинами, що склалися між сторонами, та законом, що їх регулює, дійшли обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позову.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що до грудня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали в двоквартирному житловому будинку, який мав єдину адресу: АДРЕСА_1 та спільно користувалися вигрібною ямою, яка знаходилася на прибудинковій території цього будинку (а.с. 21, т. 1).

Квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 придбав 02 липня 1992 року у Дистанції цивільних споруд Одеської залізниці на підставі договору купівлі-продажу. Вигріб за вказаним договором ОСОБА_1 не купував. (а.с. 20, т. 1).

За спільною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рішенням десятої сесії Гайворонської міської ради шостого скликання № 411 від 08 вересня 2011 року ОСОБА_1 виділено присадибну ділянки по АДРЕСА_1 , площею 873 кв. м по фактичному користуванню, а ОСОБА_2 - по АДРЕСА_5 , площею 760 кв. м (а.с. 17, т. 1).

Рішенням виконкому Гайворонської міської ради Кіровоградської області від 22 грудня 2011 року № 401 двоквартирному будинку АДРЕСА_1 надано статус житлового будинку садибного типу, а квартири за спільною заявою сторін виділено в окремі домоволодіння з окремими адресами.Присадибній земельній ділянці площею 760 кв. м, належній ОСОБА_2 , присвоєно адресу: АДРЕСА_1 , а присадибній ділянці, площею 873 кв. м, належній ОСОБА_1 залишено адресу: АДРЕСА_1 (а.с. 18, т. 1).

Рішенням виконкому Гайворонської міської ради Кіровоградської області від 27 січня 2012 року № 426 відповідно до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухомість від 07 лютого 2002 року затверджено висновки комунального підприємства «Будпроект» про технічний стан будівель по АДРЕСА_1 (житлового будинку, інших будівель та споруд, у тому числі водонепроникливого вигрібу), зобов`язано Бюро технічної інвентаризації оформити право власності на ці будівлі за ОСОБА_2 (а.с. 19, т. 1).

На підставі цього рішення 22 лютого 2012 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на зазначене нерухоме майно по АДРЕСА_1 та зареєструвала його в Бюро технічної інвентаризації (а.с. 13, 14, т. 1).

Згідно з державним актом серії ЯК № 092794, виданим на підставі рішення Гайворонської міської ради Кіровоградської області від 14 червня 2012 року № 833, ОСОБА_2 приватизувала свою земельну ділянку (а.с. 99, т. 1).

Рішенням виконкому Гайворонської міської ради Кіровоградської області від 26 вересня 2012 року № 663 за ОСОБА_1 визнано право приватної власності на домоволодіння у по АДРЕСА_1 та зобов`язано Бюро технічної інвентаризації на підставі рішення виконкому Гайворонської міської ради Кіровоградської області від 22 грудня 2011 року «Про надання статусу садибного житлового будинку двоквартирному будинку по АДРЕСА_1 » видати ОСОБА_1 свідоцтво про право приватної власності на це домоволодіння замість договору купівлі-продажу від 02 липня 1992 року (а.с. 15, т. 1).

21 листопада 2012 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності, згідно із яким житловий будинок по АДРЕСА_1 , будівлі і споруди, окрім вигріба, є його власністю (а.с. 11, т. 1). Це свідоцтво зареєстровано Ульяновським комунальним міжміським бюро технічної інвентаризації 21 листопада 2012 року (а.с. 12, том 1).

Встановлено, що рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 23 квітня 2014 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення безоплатного земельного сервітуту на право вільного доступу, користування та обслуговування вигрібної ями по АДРЕСА_1 (а.с. 18-21, т. 2).

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 06 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 18 грудня 2014 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Гайворонської міської ради, третя особа - відділ Держземагенства в Гайворонському районі про визнання незаконним та скасування рішення Гайворонської міської ради про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 , визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_2 , відшкодування моральної шкоди (а.с. 14-17, 22-27, т. 2).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина перша статті 328 ЦК України).

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

Згідно з вимогами статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Положеннями частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України, 2004 року, передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України, 2004 року).

Статтею 212 ЦПК України, 2004 року, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин, зазначених у позові.

Судами встановлено, що дві окремі садиби по АДРЕСА_1 з точно визначеними площами земельних ділянок були виділені ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за їх спільною заявою. Кожен із власників отримав у власність ті будівлі, які знаходилися на виділених їм у користування земельних ділянках. При цьому, вигрібна яма знаходилась на земельній ділянці, наданій відповідачу по фактичному користуванню. ОСОБА_2 приватизувала свою ділянку, що підтверджується наданою позивачем копією державного акту серії ЯК № 092794, виданого їй за рішенням № 833 від 14 червня 2012 року Гайворонської міської ради.

Враховуючи вказані обставини, суди виходили з відсутності правових підстав для визнання незаконним та скасування рішення Гайворонської міської ради Кіровоградської області від 27 січня 2012 року № 426 про передачу у власність ОСОБА_2 будівель і споруд, оскільки воно ґрунтувалося на попередній домовленості сторін.

Крім того, судами враховано, що позивач у справі, що переглядається, не звертався з позовними вимогами про визнання недійсним свідоцтва про право власності на зазначені будівлі (повністю чи частково), видане ОСОБА_2 . Оспорюваним рішенням його права не порушуються, оскільки рішення міської ради є правовим актом індивідуальної дії і його дія закінчується виконанням цього рішення, а саме, оформленням права власності ОСОБА_2 , яке позивач не оспорює, а лише просить визнати за ним право користування вигрібом, який є власністю відповідача.

Судом апеляційної інстанції враховано, що рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 06 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 18 грудня 2014 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Гайворонської міської ради, третя особа - відділ Держземагенства в Гайворонському районі про визнання незаконним та скасування рішення Гайворонської міської ради про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 , визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_2 , відшкодування моральної шкоди. Вирішуючи спір, суд прийшов до висновку, що рішення Гайворонської міської ради № 833 від 14 червня 2012 року прийняте в межах повноважень міської ради і підстави для визнання його незаконним та скасування відсутні (а.с. 14-17, 22-27, т. 2).

Також судом апеляційної інстанції враховано, що рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 23 квітня 2014 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення безоплатного земельного сервітуту на право вільного доступу, користування та обслуговування вигрібної ями по АДРЕСА_1 . При вирішенні позову, суд виходив з того, що позивачем не доведено, що вказана потреба в користуванні чужим майном (вигрібною ямою) не може бути задоволена іншим способом ніж встановлення сервітуту на користування вигрібною ямою, яка утримується та обслуговується за рахунок ОСОБА_2 та що такий спосіб є найменш обтяжливим для власника (а.с. 18-21, т .2).

Встановивши, що позивач не є власником вигрібу, не укладав будь-яких правових угод щодо цього майна, суди дійшли висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні вигрібною ямою і стягнення моральної шкоди.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Крім того, відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

В ході розгляду справи ОСОБА_2 просила суд застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову з цих підстав (а.с. 45, т. 1).

Оскільки судами встановлено безпідставність позову ОСОБА_1 , висновок судів попередніх інстанцій про відсутність у зв`язку із цим підстав для застосування строку позовної давності, є обґрунтованим.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

При вирішенні спору судами враховано положення частини четвертої статті 338 ЦПК України, 2004 року, про те, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції про новому розгляді справи, та виконано вказівки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в ухвалі від 14 грудня 2016 року.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не враховано надані позивачем докази, зокрема, акт обстеження житлових будинків та прибудинкових території по АДРЕСА_1 від 22 листопада 2013 року, рішення виконкому Гайворонської міської ради Кіровоградської області від 22 грудня 2011 року № 401 та рішення Гайворонської міської ради Кіровоградської області від 14 червня 2012 року № 833, - є безпідставними, оскільки усі докази були предметом розгляду у судах попередніх інстанцій, їм надана належна правова оцінка, з якою також погоджується й суд касаційної інстанції, та які не можуть бути підставою для скасування оскаржених судових рішень.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

РішенняГайворонського районного суду Кіровоградської області від 29 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта