РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року м. Володимир-Волинський

Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Вітера І.Р.,

за участю секретаря судового засідання Корніюк Т.О.,

перекладача Конончук О.М.,

а також сторін провадження:

позивача ОСОБА_1 ,

його представника - адвоката Розметова Р.Н.,

представників відповідача ОСОБА_2 - адвокатів Бурди Д.П., Антонюка О.С.,

представників третьої особи: виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області Католик Ю.В., Матіюк О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в місті Володимир-Волинський цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування - виконавчий комітет Володимир-Волинської міської ради Волинської області, про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі у вихованні дітей батьком, який проживає окремо від них,-

ВСТАНОВИВ:

1.ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ.

08 листопада 2017 року адвокат Розметов Р.Н. в інтересах свого довірителя громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до його колишньої дружини ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі у вихованні дітей батьком, який проживає окремо від них. Третьою особою у справі залучив службу у справах дітей виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області.

Позов обгрунтував тим, що з 30 липня 2005 року позивач знаходився з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилося двоє синів: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Однак, у 2014 році відносини між сторонами стали конфліктними. 24 лютого 2014 року ОСОБА_2 в нотаріальній конторі добровільно відмовилась від батьківських прав відносно дітей, а 27 лютого 2014 року без згоди батька забрала їх у місто Володимир-Волинський Волинської області, до своїх батьків, де вони на даний час проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

16 квітня 2014 року заочним рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області шлюб між сторонами було розірвано.

10 квітня 2015 року позивача затримано поліцією за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, а наступного дня - 11 квітня 2015 року ухвалою слідчого судді у кримінальному провадженні № 0008338 стосовно нього обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Цією ж ухвалою слідчого судді визначено альтернативний запобіжний захід у виді застави в розмірі 1218000 гривень, а в разі її внесення, покладено на позивача обов`язки, зокрема - не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, а саме: АДРЕСА_2 .

Заявниками та потерпілими у даному кримінальному провадженні є відповідач, члени її сім`ї та їх адвокат.

05 серпня 2016 року позивача звільнено з-під варти у зв`язку із внесенням застави, кримінальне провадження скеровано до суду для розгляду по суті.

Після звільнення позивач надсилав кошти відповідачу на утримання дітей, неодноразово звертався у кримінальному провадженні до суду з проханням надати йому дозвіл для виїзду у м. Володимир-Волинський для побачення з дітьми, однак отримував відмови.

В той же час, відповідач звернулась до суду із позовом до нього про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Заочним рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 06 січня 2017 року даний позов було задоволено. Однак, дане рішення було переглянуто апеляційним судом Волинської області та скасоване 24 березня 2017 року, - ухвалено нове рішення в цій справі, яким відмовлено у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, а в частині стягнення аліментів залишено без змін.

У зв`язку з відмовою суду у згаданому вище кримінальному провадженні надати дозвіл на виїзд у м. Володимир-Волинський для побачення з дітьми, позивач неодноразово звертався до колишньої дружини листами, в яких просив надати йому можливість спілкуватися з дітьми по телефону, однак ці листи вона не отримувала на пошті. Крім того, позивач скерував відповідачу поштою мобільний телефон для спілкування з дітьми, який вона теж не отримала.

Протягом 2017 року ОСОБА_1 звертався до служби у справах дітей Володимир-Волинської міської ради Волинської області із заявами про встановлення способу участі у вихованні та спілкуванні з дітьми, однак вони були залишені поза увагою. У зв`язку з неотриманням відповіді скаржився до Уповноваженого Верховної Ради з прав людини.

Разом з тим, 15 червня 2017 року рішенням виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області № 186 за заявою ОСОБА_2 без згоди позивача визначено місце проживання їх дітей за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважає, що позивач вжив всіх можливих заходів для вирішення питання про участь у вихованні та спілкуванні з дітьми без залучення органів державної влади, однак відповідач не дає можливості батькові дітей з ними спілкуватись навіть по телефону, чим чинить йому перешкоди.

Вказав, що позивач любить своїх дітей і бажає мати можливість вільно, без участі будь-яких інших осіб спілкуватися з ними, приймати участь у їх вихованні, займатися їх духовним, моральним, фізичним розвитком, підвищувати їх свідомість щодо оточуючого світу, забезпечувати їх усім необхідним та виховувати у дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини, зокрема батька. Проживає у трикімнатній квартирі, де створені всі умови дітям для проживання, навчання та ігор.

Просив встановити позивачу порядок спілкування та участі у вихованні синів наступним чином:

- необмежене спілкування засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку у зручний для дітей час, що не передбачає безпосереднього фізичного спілкування між ними та дітьми;

- кожну першу, третю п`ятницю місяця з 14.00 год. до 20.00 год. неділі за місцем проживання батька дітей без участі матері;

- державні та релігійні свята: Новий рік з 12.00 год. 31 грудня до 03 січня парного року (2018, 2020, і т.д.); Різдво з 12.00 06 січня до 20.00 год. 07 січня кожного парного року (2018, 2020, і т.д.); Пасха з 12 год. передсвяткового дня до 20.00 год. наступного дня кожного парного року (2018, 2020, і т.д.); Міжнародний жіночий день - 08 березня з 12.00 до 20.00 год. 09 березня кожного парного року (2018, 2020, і т.д.) за місцем проживання батька дітей без участі матері;

- дні народження дітей з 17.00 год. до 19.00 год. кожного року. Якщо дні народження дітей випадають на вихідні та святкові дні з 12.00 год. до 20.00 год. наступного дня кожного парного року (2018, 2020, і т.д.) без участі матері;

- першу половину канікулярного періоду (осінніх, зимових та весняних канікул) без участі матері;

- для відпочинку та оздоровлення дітей перша половина літа кожного року, а саме: з 01 червня по 15 липня кожного року без участі матері.

Тимчасово, до надання Солом`янським районним судом м. Києва дозволу на виїзд до м. Володимир-Волинського позивачу або зміни йому запобіжного заходу чи закриття кримінального провадження відносно нього, зобов`язати ОСОБА_2 не перешкоджати при наявності довіреності від позивача його рідним: ОСОБА_3 (дідусь ), ОСОБА_7 (бабуся), ОСОБА_8 (дядько) , ОСОБА_9 (дядько ), ОСОБА_10 (тітка), ОСОБА_11 (тітка) та адвокату Розметову Ровшанбеку Назаровичу забирати дітей для супроводу з м. Володимир-Волинський до м. Києва, на місце проживання батька дітей.

2.ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.

Ухвалою суду від 09 листопада 2017 року було відкрите провадження у даній справі, призначено попереднє судове засідання.

Через відсутність повноважень служби у справах дітей Володимир-Волинської міської ради (фактичним невірним залученням позивачем до справи третьої особи) ухвалою суду від 14 грудня 2017 року задоволено клопотання учасників справи, залучено до справи третю особу: виконавчий комітет Володимир-Волинської міської ради Волинської області, як орган опіки та піклування.

У зв`язку з набранням чинності 15 грудня 2017 року Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції, ухвалою суду від 26 грудня 2017 року постановлено продовжити судовий розгляд справи за правилами загального позовного провадження із стадії підготовчого провадження, визначено строки для подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень.

27 грудня 2017 року від відповідача у справі ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого вона позовні вимоги вона заперечила. До відзиву долучила копії письмових доказів, якими обґрунтувала заперечення.

Разом із відзивом від представника відповідача до суду надійшли ряд клопотань: про призначення у справі судово-психологічної експертизи, витребування доказів, зобов`язання виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради надати до суду письмовий висновок про способи участі позивача у вихованні дітей, місце та час їх спілкування, а також клопотання про виклик та допит в судовому засіданні свідків, зокрема неповнолітнього ОСОБА_4

15 січня 2018 року до суду надійшла відповідь на відзив позивача та копії письмових доказів.

22 січня 2018 року до суду надійшли пояснення представника третьої особи щодо заявленого позову.

23 січня 2018 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про витребування з органу опіки та піклування виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради висновку щодо розв`язання спору мір сторонами про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі у вихованні дітей батьком, який проживає окремо від них.

Ухвалою суду від 23 січня 2018 року клопотання сторін задоволено, зобов`язано виконавчий комітет Володимир-Волинської міської ради надати суду в строк до початку розгляду справи по суті письмовий висновок про способи участі батька у вихованні дітей, час та місце їх спілкування, також задоволено клопотання сторони відповідача про витребування у канцелярії Володимир-Волинського міського суду матеріалів цивільної справи 154/806/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та № 154/1071/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів для дослідження їх в судовому засіданні.

07 лютого 2018 року від представника позивача надійшло до суду клопотання про залучення до справи в якості третьої особи: органу опіки та піклування Солом`янської у м. Києві державної адміністрації.

Ухвалами суду від 27 лютого 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про залучення до справи третьої особи: органу опіки та піклування Солом`янської у м. Києві державної адміністрації, призначено у справі судово-психологічну експертизу, яку доручено проводити експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

08 лютого 2019 року до суду надійшов висновок експерта № 1255/1256/1257/1258 судової психологічної експертизи, складений 31 січня 2019 року.

Ухвалою суду від 12 лютого 2019 року провадження у справі відновлено, продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів.

01 березня 2019 року виконавчим комітетом Володимир-Волинської міської ради подано до суду висновок щодо розв`язання спору між сторонами про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі у вихованні дітей батьком, який проживає окремо від них, який оформлено у формі рішення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради № 213 від 19 липня 2018 року та до нього долучені копії документів, на підставі яких його прийнято.

17 квітня 2019 року представником відповідача знято з розгляду клопотання відповідача, подане до суду 27 грудня 2017 року про виклик та допит в судовому засіданні свідків, зокрема неповнолітнього ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 17 квітня 2019 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті.

3.СУТЬ ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА.

27 грудня 2017 року відповідачем ОСОБА_2 надано суду відзив на позовну заяву, згідно якого позов вона заперечила повністю.

Вказала, що в кінці лютого 2014 року через агресивну поведінку позивача і його погроз вивезти дітей до Ірану , змушена була із ними переїхати до своїх батьків у м. Володимир-Волинський, де і в даний час проживає з ними у квартирі батька за адресою: АДРЕСА_3 . За час проживання із позивачем, останній взагалі не приділяв уваги дітям, а з 26 лютого 2014 року перестав цікавитись їх життям і здоров`ям, хоч йому було відоме їх місце проживання. Дані обставини стали причиною її звернення до суду із позовом про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Крім того, під час спільного проживання позивач змусив її оформити на своє ім`я кредит під заставу квартири у м. Києві, яка є її особистою власністю, а крім того, займаючись протиправною діяльністю, шахрайським способом заволодів коштами інших громадян на загальну суму 3 527 313 гривень, у зв`язку з чим на розгляді в Солом`янському районному суді м. Києва знаходиться щодо нього кримінальне провадження. Через наявні боргові зобов`язання він мав намір покинути Україну, а тому примушував її до виїзду з дітьми за кордон. З березня 2014 року неодноразово погрожував їй фізичною розправою в разі неповернення до нього. Оскільки позивач фактично позбавив сім`ю житла та засобів до існування через вимоги кредиторів, змушена була повернутись до батьків, де влаштувала дітей в навчальні та дошкільні заклади, дбає про їх здоров`я та виховання. Побоюється, що позивач, уникаючи відповідальності за боргові зобов`язання, а також кримінальної відповідальності, може покинути Україну та вивезти дітей із собою за її межі. Наявність у позивача та дітей громадянства Ірану , надає йому можливість безперешкодно перетнути із ними державний кордон України без згоди матері. У зв`язку з тим, що між Україною та Ісламською Республікою Іран відсутні будь-які міжнародно-правові угоди, повернути дітей на батьківщину вважає неможливим.

Старший син, на очах якого позивач вчиняв насильство щодо неї, не бажає спілкуватись із своїм батьком, а молодший взагалі не пам`ятає його.

Заперечила факт відмови від батьківських прав, зазначила, що підписала таку заяву 24 лютого 2014 року у нотаріуса під тиском позивача. Однак, 27 лютого 2014 року оформила іншу заяву, якою відмовилась від попередньої. З цього часу діти проживають із нею.

Разом з тим не погодилась із запропонованим позивачем графіком побачень із дітьми. Вказала, що органом опіки та піклування були розглянуті пропозиції позивача щодо способу спілкування із дітьми, за яким визначено, що надання дітей для супроводу із вказаними у заяві особами є неможливим, оскільки така вимога не ґрунтується на законодавстві. Питання щодо спілкування батька з дітьми засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку може бути вирішено виключно за спільною згодою батьків та бажанням дітей. Після зняття встановленої судом позивачу заборони щодо виїзду за межі м. Києва було рекомендовано батькові повторно звернутись із проханням визначити дні зустрічей з дітьми та особисто брати участь у їх вихованні.

За переконаннями відповідача, необмежене спілкування засобами зв`язку батька з дітьми фактично буде відривати їх від звичного способу життя, буде перешкоджати навчальному процесу. Запропоновані позивачем інші способи спілкування з дітьми фактично є вимогами, які змінюють на цей період часу місце проживання дітей та позбавляє їх можливість вільно спілкуватись із матір`ю. Діти хворіють, у зв`язку з чим потребують посиленого догляду та навичок лікування, чим не володіє позивач. Крім того, відстань між Києвом та Володимир-Волинським є значною, переїзди дітей у запропонований позивачем графік буде виснажливим для дітей, а тому суперечить їх інтересам.

Просила суд відмовити у задоволенні позову повністю.

4.ВІДПОВІДЬ НА ВІДЗИВ.

15 січня 2018 року представником позивача надано суду відповідь на відзив, в якому заперечено доводи відповідача ОСОБА_2 з приводу причин її переїзду з дітьми до міста Володимир-Волинський. Як зазначив представник позивача, причиною її переїзду була не агресивна поведінка позивача, а зрада відповідача, яка у подальшому супроводжувалася написаннями заяв до правоохоронного органу про вчинення ним кримінальних правопорушень, а відтак і кримінального переслідування щодо нього. Кредитні кошти відповідач самостійно отримувала у банку, а надалі тратила їх для власних потреб. Коштів вона не заробляла, оскільки не працювала, однак жила із розкішшю, користувалась елітними та дорогими автомобілями. Після ускладнень відносин між сторонами, із своїм батьком вчинила крадіжку майна, автомобіля, коштовностей та документів родини ОСОБА_1 , також намагались заволодіти нерухомістю, у зв`язку з чим розслідуються кілька кримінальних проваджень. Разом з тим звернув увагу суду на те, що висновок органу опіки та піклування є невмотивованим та зводиться до формального твердження про відсутність турботи до дітей з боку позивача, який в той час знаходився у СІЗО. Ствердив про те, що ОСОБА_2 всіляко знущалась над позивачем та відмовляла у наданні можливості поспілкуватися із дітьми. В той же час ствердив, що відповідач заподіює шкоду психічному здоров`ю дітей, оскільки надає їм негативну та необ`єктивну інформацію про батька.

5.ПОЗИЦІЯ ТРЕТЬОЇ СТОРОНИ - ОРГАНУ ОПІКИ ТА ПІКЛУВАННЯ.

22 січня 2018 року від виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області надано до суду письмові пояснення.

За змістом пояснень, питання щодо встановлення способу участі ОСОБА_1 у вихованні його малолітніх дітей та спілкуванні із ними було предметом розгляду на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Володимир-Волинської міської ради від 27 листопада 2017 року, № 459.

За результатами розгляду, комісія дійшла висновку про те, що виходячи виключно з інтересів дітей, беручи до уваги їх вік, призначити дні зустрічей у запропонований батьком спосіб, тобто шляхом надання їх для супроводу вказаним у заяві особам є неможливим та не ґрунтується на законодавстві. Крім того, комісією наголошено, що питання про спілкування батька з дітьми засобами телефонного, поштового, електронного чи іншого зв`язку можливе лише за спільною згодою батьків та бажанням дітей. Комісією також було рекомендовано батькові після зняття встановленої судом заборони щодо виїзду за межі м. Києва повторно звернутись з проханням щодо визначення днів зустрічей із дітьми.

21 жовтня 2019 року до суду подану заяву представника виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради щодо заявленого позову.

Представник третьої особи звернула увагу суду на те, що рішенням виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради № 213 від 19 липня 2018 року було визначено спосіб участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дітьми, зокрема у кожну третю неділю з 12.00 години до 19.00 години в присутності матері ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Прийняттю вказаного рішення передувало 4 комісії з питань захисту прав дитини: 12.04.2018 року, 14.05.2018 року, 13.06.2018 року та 10.07.2018 року. Про кожне із засідань повідомлялось позивача та його представника, однак жодного разу вони у засіданні комісії участі не брали.

На переконання представника органу опіки та піклування, такий спосіб спілкування батька із своїми дітьми на даному етапі є найбільш оптимальним, оскільки відповідає інтересам дітей, узгоджується із результатами проведеної у справі судової психологічної експертизи, якою було встановлено, що психологічно доцільно відновлення зустрічей із батьком поетапно, при максимальному сприянні матері таким зустрічам, спільною роботою над зниженням конфліктності у стосунках між батьками. Спочатку такі зустрічі доцільно проводити за сприянням та у присутності матері, у звичній для хлопчиків обстановці, що може забезпечити для дітей необхідне відчуття безпеки. Необхідна також згода дітей на такі зустрічі.

6.ПОЗИЦІЇ СТОРІН В СУДОВОМУ ЗАСІДАННІ.

У судових засідання позивач та його представник наполягали на задоволенні їх позовних вимог з підстав, зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Представники відповідача у судових засіданнях заперечували позов з підстав, зазначених у відзиві на позов.

Представники третьої особи після викладення своєї позиції у письмовій заяві від 21 жовтня 2019 року, участі в судових засіданнях не брали. Просили подальший розгляд справи проводити без їх участі, при прийнятті рішення врахувати позицію органу опіки та піклування.

7.ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ЗА ДОКАЗАМИ СТОРІН:

Дослідженими у справі документами із цивільної справи № 154/806/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 30 липня 2005 року. Вказаний факт підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Від цього шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказані факти підтверджуються відповідними копіями свідоцтв про народження дітей серії НОМЕР_2 та НОМЕР_3 . Даними документами стверджується також, що позивач ОСОБА_1 є батьком дітей, а ОСОБА_2 їх матір`ю.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 видані також посвідчення про народження посольством Ісламської Республіки Іран, копії яких були подані позивачем та знаходяться у матеріалах справи.

До 24 лютого 2014 року ОСОБА_2 проживала з позивачем та дітьми у м. Києві, вказаний факт не заперечується сторонами.

24 лютого 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу посвідчено заяву ОСОБА_2 про те, що вона відмовляється від батьківських прав щодо малолітніх синів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

У позовній заяві в справі про розірвання шлюбу, а також у відзиві в цій справі, ОСОБА_2 вказувала, що ця заява була посвідчена нею у нотаріуса під тиском чоловіка ОСОБА_1 .

27 лютого 2014 року ОСОБА_2 у приватного нотаріуса Луцького нотаріального округу Волинської області посвідчила іншу заяву, в якій ствердила про нікчемність її відмови від своїх батьківських прав щодо дітей.

За змістом позовної заяви ОСОБА_2 у справі про розірвання шлюбу, після народження другого сина сімейні стосунки між сторонами погіршились. На початку березня 2014 року вона таємно від позивача разом із дітьми переїхала проживати до своїх батьків у м. Володимир-Волинський Волинської області.

12 березня 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Заочним рішенням Володимир-Волинського міського суду від 16 квітня 2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

09 листопада 2016 року ОСОБА_1 звертався до суду із заявою про перегляд вказаного заочного рішення. Однак ухвалою Володимир-Волинського міського суду від 14 листопада 2016 року у перегляді заочного рішення від 16 квітня 2014 року було відмовлено. Вказану ухвалу було також залишено в силі апеляційним судом Волинської області.

В матеріалах вказаної цивільної справи про розірвання шлюбу також є заява ОСОБА_1 від 21 серпня 2014 року, за змістом якої він звернувся до Солом`янського РУ ГУ МВС м. Києва із повідомленням про те, що його дружина ОСОБА_2 27 лютого 2014 року забрала дітей і переховується. Просив її розшукати.

Повідомленням Солом`янського районного управління ГУ МВС у м. Києві № 50/39829 від 08 жовтня 2014 року було надано відповідь ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 разом із дітьми проживає у м. Володимир-Волинському.

У відповідності до копії протоколу затримання від 10 квітня 2015 року ОСОБА_1 було затримано на підставі ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2014 року у кримінальному провадженні.

Згідно змісту ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 11 квітня 2015 року у кримінальному провадженні за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України щодо останнього застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Також обрано альтернативний запобіжний захід у виді застави в розмірі 1218000 гривень, в разі внесення якої покладено на позивача обов`язки, один із яких: не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, а саме: АДРЕСА_2 .

Наявною у справі копією обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0008338, за обвинуваченням ОСОБА_1 стверджується, що дане кримінальне провадження на даний час розглядається судом.

Дослідженими в судовому засіданні матеріалами цивільної справи № 154/1071/16, стверджується про те, що відповідач ОСОБА_2 18 квітня 2016 року звернулась в суд із позовом до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Позов мотивувала розірванням шлюбу, а також тим, що батько не приймає участі у вихованні та утриманні дітей.

Згідно повідомлення Київського слідчого ізолятора № 08-20-186 від 20 вересня 2016 року ОСОБА_1 05 серпня 2016 року звільнено з-під варти з Київського СІЗО.

Долученими ОСОБА_1 до матеріалів справи копіями його заяв від 11 та 18 серпня, 06, 16 та 23 вересня 2016 року, а також 19 травня 2017 року стверджується про те, що він неодноразово звертався до Солом`янського районного суду м. Києва щодо отримання дозволу на виїзд до м. Володимир-Волинського для побачення із своїми дітьми.

Листами № 760/12120/15-к/59128/2016 року від 17 серпня 2016 року та № 760/12120/15-к/59127/2016 від 22 серпня 2016 року Солом`янського районного суду м. Києва стверджується про те, що ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на виїзд у м. Володимир-Волинський.

Із заявою аналогічного змісту ОСОБА_1 звертався також 23 вересня 2016 року до апеляційного суду м. Києва.

29 вересня 2016 року за результатами розгляду цивільної справи № 154/1071/16 Володимир-Волинським міським судом Волинської області ухвалено заочне рішення у справі, відповідно якого ОСОБА_1 було позбавлено батьківських прав щодо неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , стягнуто аліменти на їх утримання. Однак, ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 14 листопада 2016 року дане заочне рішення було скасовано, справу призначено повторно до розгляду по суті.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 06 січня 2017 року після перегляду справи за заявою відповідача ухвалено позбавити ОСОБА_1 батьківських прав щодо неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , стягнено аліменти на їх утримання.

Вказане рішення суду було оскаржено ОСОБА_1 в апеляційному порядку та скасоване рішенням апеляційного суду Волинської області від 24 березня 2017 року. Підставою для скасування рішення першої інстанції було те, що суд належним чином не перевірив доводів та заперечень ОСОБА_1, не звернув уваги на те, що висновок органу опіки та піклування був немотивованим та зводився до формального твердження про відсутність турботи з боку батька, акцентуючи увагу на тому, що останній не забирає дітей із школи та садочка, без мотивування, що він має таку можливість перебуваючи у іншому місті, зазначаючи, що батько не скористався правом на побачення і листування, не встановивши, чи має він можливість здійснити переклад будь-яких текстів на українську мову, перебуваючи під вартою, та чи готова була і сама ОСОБА_2 вступати із ним у переписку, везти дітей у м. Київ, щоб влаштувати побачення з батьком, який перебував у СІЗО. Відтак, в цій же справі рішенням апеляційного суду Волинської області ухвалено нове рішення, яким у частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав було відмовлено. В частині стягнення аліментів залишено без змін рішення Володимир-Волинського міського суду.

Наданими позивачем копіями листів від 15 травня, 23 червня, 11 липня 2017 року стверджується про те, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача ОСОБА_2 з проханнями надати дітям можливість зателефонувати йому, однак вказані листи не були отримані відповідачем на пошті.

Крім того позивач надав до суду копії поштових квитанцій із фотокартками телефону, який він скеровував в адресу дітей для спілкування із ними, однак дане поштове відправлення також не було отримане відповідачем.

Листом виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради № 1757/121-2017 від 30 липня 2017 року було повідомлено представника позивача про прийняття рішення про визначення місця проживання неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за фактичним місцем проживання їх матері за адресою: АДРЕСА_1 .

Листом від 31 липня та 13 вересня 2017 року позивач звертався до служби у справах дітей Володимир-Волинської міської ради із заявою про встановлення графіку зустрічей із дітьми у спосіб, який є аналогічним до його позовних вимог у даній справі.

За скаргою ОСОБА_1 до уповноваженого Верховної ради з прав людини, йому листом № 10.1/7-М299597.17/26-92 від 19 жовтня 2017 року було рекомендовано звернутись до суду для визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з дітьми.

Наданими позивачем до суду актами обстеження умов проживання від 14 листопада 2017 року, стверджується про те, що комісією служби у справах дітей Солом`янської районної в місті державної адміністрації проведено обстеження умов проживання позивача за адресами: АДРЕСА_4, а також АДРЕСА_2 , за висновками яких у даному житлі створені належні умови для перебування дітей.

За наданими відповідачем інформаціями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, будинок за адресою: АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_10 , а квартира АДРЕСА_4 знаходиться під арештом.

Витягом з протоколу № 08-17 від 10 серпня 2017 року засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Володимир-Волинської міської ради стверджується про те, що заява ОСОБА_1 про встановлення способу участі у вихованні та спілкуванні з малолітніми синами розглядалась, та було вирішено рекомендувати батькові повторно звернутись з проханням визначити дні зустрічей з дітьми після зняття встановленої судом відносно нього заборони щодо виїзду за межі міста Києва. При цьому було взято до уваги неможливість передачі та супроводу дітей за довіреністю з міста Володимир-Волинського до міста Києва особами, які зазначалися позивачем у списку, а крім того потреба спільної згоди батьків для спілкування дітей із батьком за допомогою інших засобів зв`язку.

Наданими відповідачем довідками про медичне обстеження у клініці імунології та алергології «Форпост» від 03 травня 2017 року стверджується про наявність у дітей некритичних проблем із здоров`ям.

Наданими відповідачем довідками № 351 від 15 березня 2016 року та № 360 від 17 березня 2016 року стверджується про те, що діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 навчаються у Володимир-Волинській спеціалізованій школі-інтернаті І-ІІІ ступенів «Центр освіти та соціально-педагогічної підтримки».

У відповідності до характеристик дітей за місцем навчання, вони позитивно характеризуються. Мама займається їх розвитком та вихованням, піклується про їх здоров`я.

У відповідності до акту ЖЕК № 1 м. Володимир-Волинського від 21 лютого 2017 року ОСОБА_2 разом із дітьми проживає по АДРЕСА_3 .

Характеристикою ФГ «Євгена Шелепіни », стверджується про те, що ОСОБА_2 працює у даному фермерському господарстві на посаді комірника.

За клопотанням представника органу опіки та піклування - виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області до матеріалів справи долучено акт обстеження умов проживання матері ОСОБА_2 з дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 31 січня 2018 року, у відповідності до якого вони проживають за адресою: АДРЕСА_3 , у затишних та комфортних умовах.

Разом з тим, третьою особою надано також до матеріалів справи витяги із протоколів № 4-18 від 12 квітня 2018 року, № 5-18 від 14 травня 2018 року, № 6-18 від 13 червня 2018 року, № 7-18 від 10 липня 2018 року засідань комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Володимир-Волинської міської ради, на яких розглядались питання щодо визначення способів у вихованні ОСОБА_1 своїх дітей та спілкуванні з ними.

На виконання ухвали суду в даній справі щодо надання висновку про способи участі батька дітей ОСОБА_1 , який проживає окремо у їх вихованні та спілкуванні з ними, третьою особою надано рішення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради № 213 від 19 липня 2018 року, у відповідності до якого ОСОБА_1 визначено наступний спосіб участі у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 : у кожну третю неділю з 12.00 год. до 19.00 год. в присутності матері ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язати ОСОБА_1 чітко дотримуватися визначених годин побачень із дітьми та завчасно попереджати матір дітей про можливість та причини зміни у визначеному порядку їх зустрічей. Зобов`язати ОСОБА_2 не перешкоджати батькові брати участь у вихованні дітей та завчасно попереджати батька дитини про можливість та причини у визначеному порядку їх зустрічей.

У відповідності до висновку № 1255/1256/1257/1258 від 31 січня 2019 року, проведеної у справі експертами ЛНДІСЕк судової психологічної експертизи за матеріалами цивільної справи № 154/2984/17, відповісти на запитання «яким чином сімейна ситуація, індивідуальні-психологічні особливості батька ОСОБА_1 та його виховна поведінка впливають на емоційний стан, психічний розвиток та відчуття благополуччя ОСОБА_4 та ОСОБА_5», «яка найбільша психологічна сумісність кожного з дітей з сім`єю матері чи з сім`єю батька» не можливо, так як з 2014 року спілкування батька з дітьми відсутнє.

Можна припустити, що індивідуально-психологічні особливості, що притаманні ОСОБА_1 та включені до мотивів його поведінки, - активна життєва позиція, розвинуті комунікативні здібності, чутливість, тривожність, балакучість, боязливість, глибокі реакції в сфері тонких відчуттів, наполегливість у досягненні цілей, здатність до конструктивної реалізації рішень у співпраці з іншими людьми, до порозуміння та взаємоповаги у міжособистісних та ділових стосунках, чутливість до оцінки своєї особистості та особистісної спроможності оточуючим, фіксованість на позитивній оцінці його зовнішніх та особистісних якостей, схильність уникати відкритих конфліктних ситуацій, до залагоджування конфліктів, достатня соціальна гнучкість, авантюристичність, високі адаптивні можливості, орієнтованість на сімейні цінності та традиції, здатність підпорядковувати їм власні егоїстичні інтереси, тощо можуть відображатись на взаємовідносинах з іншими людьми, також можуть проявлятись у взаємовідносинах з власними синами, відображати стиль його педагогічно-виховного підходу до дітей.

В родині матері діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відчувають себе захищено, комфортно, вільно, ставляться до членів своєї сім`ї з теплотою та любов`ю. До психологічних факторів, що включені до утворення мотивів поведінки ОСОБА_2 відносяться наступні, притаманні їй, індивідуально-психологічні особливості: комунікативність, орієнтованість на емоційні враження; жвавість, товариськість, чутливість; схильність до дій на підставі безпосередніх бажань; життєвий прагматизм поглядів; життєрадісність, деяка поверховість; орієнтація на допомогу іншим та на власну незалежну позицію у житті; вміння налагоджувати емоційні контакти з утриманням доцільної дистанції щодо співучасників спілкування; психологічна орієнтація на дитину як на джерело емоційно значущих цінностей. ОСОБА_2 інформована щодо емоційного, фізичного, духовного життя синів, їхніх нахилів, звичок, бажань, страхів. Схильна до домінантно-авторитетних, строгих, однак розуміючих, не караючих, демократичних відносин з дітьми, з достатнім акцентом на нормах, правилах та на підпорядкуванні дорослим. Проявляє достатню увагу до потреб та інтересів синів. Забезпечує дітям безпечні, стабільні умови розвитку, здатна враховувати інтереси та особливості дітей, стимулювати їхню пізнавальну активність. Не прагне до авторитарного контролю над синами, м`яко встановлює межі і заборони без тиску на дітей. У взаємовідносинах матері ОСОБА_2 з хлопчиками - тепле позитивне ставлення до дітей, наявність емоційної близькості між ними, помірний рівень контрою та опіки в повсякденних ситуаціях, помірний рівень вимог до дитини, достатня послідовність у виховних вимогах.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в силу віку властиві особистісна незрілість, недостатньо сформована самосвідомість, фрагментарність оцінки обставин, що мають юридичне значення, природня вікова підпорядкованість, сугестивність, орієнтація на думку значимого оточення. Оцінка сімейної ситуації дітьми не є повністю самостійною та в більшості визначається установками значимих дорослих, залежить від установок та сприйняття того з батьків, з яким фактично діти проживають.

Малолітній ОСОБА_4 , з урахуванням його вікових особливостей, емоційного стану, індивідуально-психологічних властивостей, рівня розумового розвитку та умов мікросоціального середовища теоретично здатен надавати оцінку відношення кожного з батьків до нього, здатен виявляти прихильність до когось з батьків.

Малолітній ОСОБА_5 , з урахуванням його вікових особливостей, емоційного стану, індивідуально-психологічних властивостей, рівня розумового розвитку та умов мікросоціального середовища не спроможний у повній мірі надавати оцінку відношенню кожного з батьків до нього, але теоретично спроможний виявляти прихильність до одного з батьків.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виявляють більшу прихильність до матері.

В певній мірі - через специфічні психологічні особливості взаємовідносин дітей із батьком, яка полягає у тому, що впродовж чотирьох років батько не спілкувався з дітьми, ОСОБА_5 не пам`ятає батька, свідомо не знає про нього. У Даріюша діагностуються внутрішньо конфліктні стосунки із батьком. В силу малолітнього віку діти схильні приймати позицію і відношення у внутрішньо сімейному конфлікті того з батьків, з ким проживають. Тому не доречно говорити про «вибір» дітей у актуальній ситуації, що склалась, - відсутності стосунків дітей з батьком.

Батько ОСОБА_1 та матір ОСОБА_2 з урахуванням їх індивідуально-психологічних властивостей, інтелекту, властивостей емоційно-вольової сфери, спрямованості особистості мають необхідні для виховання дітей психолого-педагогічної якості, здатні створити оптимальні умови для розвитку та виховання дітей, дбайливо ставитись до їхніх матеріальних та емоційних потреб.

Встановлення порядку участі ОСОБА_1 у вихованні синів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виходить за рамки компетенції експерта-психолога, а вирішується органом опіки та судом.

Психологічно доцільно відновлення зустрічей дітей з батьком поетапно, при максимальному сприянні матері таким зустрічам, спільною роботою над зниженням конфліктності у стосунках між батьками. Спочатку такі зустрічі доцільно проводити за сприянням та у присутності матері, у звичній для хлопчиків обстановці, що може забезпечити для дітей необхідне відчуття безпеки. Необхідна також згода дітей на такі зустрічі.

ОСОБА_1 Даріюш та ОСОБА_5 для забезпечення найсприятливіших умов здорового розвитку, потребують спілкування з обома батьками.

За місцем фактичного проживання діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , крім необхідних умов для якісного відпочинку, виконання домашніх завдань якісної підготовки до уроків та додаткових занять, отримують відчуття стабільності та психологічної безпеки.

8.ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ВИСНОВКИ СУДУ.

За змістом Преамбули Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенції), ратифікованої Верховною Радою Української РСР 27 лютого 1991 року, Організація Об`єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу. Дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до статей 3, 18 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відтак, будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Отже, при вирішенні спору щодо участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд має виходити, передусім, з інтересів дитини з урахуванням кожних конкретних обставин справи. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом лише в інтересах дитини.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

На необхідності дотримання вказаного принципу неодноразово наголошується у практиці Європейського суду з прав людини, яка застосовується судами України на підставі частини четвертої статті 10 ЦПК України та положень Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (Рішення ЄСПЛ від 06 липня 2010 року у справі «Neulinger and Shuruk vs. Switzerland», п. 135; Рішення ЄСПЛ від 11 жовтня 2017 року «M.S. vs. Ukraine», п. 77). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Mamchur vs. Ukraine», п. 100).

Частиною третьою статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства», батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право на спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Таким чином, законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок не чинити цьому перешкоди.

Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Отже, обов`язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен з батьків зобов`язаний брати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний психоемоційний контакт, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Згідно з частинами другою, третьою статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно зі статтею 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

Відповідно до частин першої, другої статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

У відповідності до ч.2 ст.159 СК України, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності.

При вирішенні спору щодо участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд не повинен надавати пріоритет інтересам батьків, а вирішувати спір, беручи до уваги передусім інтереси дитини з урахування конкретних обставин справи.

До предмету доказування у вказаній категорії справ входить встановлення наявності або відсутності перешкод, які створюються відповідачем щодо участі позивача у вихованні дітей та спілкуванні з ними, а крім того наявність умов, які батьки можуть запропонувати задля участі кожного з них у вихованні своїх дітей, а також способів участі кожного з них у спілкуванні з дітьми, усунення при цьому існуючих перешкод, що не повинно шкодити інтересам дітей.

У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.2 ст.81 ЦПК України, у справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.

Оскільки в даній справі позивач ОСОБА_1 ствердив, що його права у спілкуванні з дітьми обмежуються відповідачем, саме на нього покладається обов`язок доведення факту такої дискримінації.

Позивачем у підтвердження факту обмеження відповідачем його права у спілкуванні з дітьми подано до суду докази того, що він протягом 2017 року кілька раз письмово звертався до відповідача листами про надання дозволу спілкуватися з дітьми за допомогою телефону, для чого також поштовим відправленням скеровував відповідачу телефонний апарат разом із зарядним пристроєм та SIM-карткою.

Однак, як листи позивача, так і вказане поштове відправлення, не було отримане відповідачем.

Вказаний факт не є належним доказом того, що відповідач свідомо не отримує його листи та поштові відправлення, а відтак умисно створює йому перешкоди у спілкуванні з дітьми.

Разом з тим, розглядом даної справи встановлено, що основною перешкодою позивачу у вихованні його дітей та спілкуванні з ними є не стільки вказана бездіяльність відповідача, а запобіжні заходи у кримінальному провадженні, які були застосовані Солом`янським районним судом міста Києва ухвалою від 11 квітня 2015 року.

Так, після затримання 10 квітня 2015 року позивач знаходився під вартою у Київському СІЗО до 05 серпня 2016 року, а після того знаходився за місцем свого проживання із забороною відлучатися з міста Києва на умовах застосованих щодо нього судом обов`язків після внесення застави у кримінальному провадженні.

Оскільки вказаний запобіжний захід не скасований по даний час, позивач вимушений знаходитися у місті Києві та об`єктивно тимчасово не має можливості бачитися із своїми дітьми, які постійно проживають на значній відстані від батька у місті Володимир-Волинському Волинської області.

В той же час суд вважає безпідставними доводи позивача про спосіб створення відповідачем йому перешкод у спілкуванні з дітьми шляхом ініціювання щодо нього кримінального переслідування, оскільки за змістом долученої ним ухвали суду від 11 квітня 2015 року про обрання запобіжного заходу, потерпілими від кримінального правопорушення, яке інкримінується позивачу, є громадяни ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 та ОСОБА_32 , а не відповідач та її родичі.

При цьому суд також звертає увагу на те, що позивачем не подано у справі жодного доказу про створення відповідачем будь-яких перешкод у спілкуванні з дітьми у період з 27 лютого 2014 року (день його розлуки з дітьми) до 10 квітня 2015 року (день його затримання правоохоронними органами), а після звільнення з-під варти 05 серпня 2016 року, він вперше надіслав лист-прохання відповідачу про спілкування з дітьми лише 15 травня 2017 року.

Однак, в цей же проміжок часу, а саме 11 та 18 серпня, 06, 16 та 23 вересня 2016 року, позивач систематично звертався до Солом`янського районного суду м. Києва з проханням надання йому дозволу виїхати з міста Києва, аргументуючи його необхідністю побачень із своїми дітьми.

В даному випадку відмова суду у кримінальному провадженні ОСОБА_1 у праві виїзду за межі міста Києва не залежить від волі ОСОБА_2 , а тому не може тлумачитись як створена нею перешкода позивачу у спілкуванні із своїми дітьми.

За наявними у справі доказами позивач проявив своє бажання бачитись із дітьми лише через два роки після розлуки з ними, однак вказаний факт жодним чином не позбавляє його права надалі спілкуватись з ними та брати участь у їх вихованні.

Застосування щодо позивача запобіжного заходу надає правові підстави для його тимчасового обмеження у свободі пересування, однак жодним чином не повинно обмежувати його у праві спілкування із своїми дітьми.

Закон жодним чином не обмежує батька будь-якими часовими рамками щодо можливості та права спілкуватися із своїми дітьми, навпаки у відповідності до ст.150 СК України покладає обов`язок на нього піклуватися ними.

Об`єктивно перешкодою позивачу у спілкуванні з його дітьми судом встановлено наявні тимчасові обмеження у свободі пересування, а також неможливість налагодити контакт з ними будь-яким іншим чином, зокрема способом, що не передбачає безпосереднє фізичне спілкування засобами телефонного, електронного чи іншого зв`язку.

Позивач кілька раз намагався налагодити спілкування із своїми дітьми, однак не зміг цього зробити у зв`язку з неотриманням відповідачем поштової кореспонденції.

Законом також в даній ситуації не визначено будь-якого обов`язку особи отримувати поштову кореспонденцію.

Однак, щодо даної справи суд не сумнівається в тому, що неодноразові звернення (заяви, скарги) позивача до служби у справах дітей Володимир-Волинської міської ради, в яких висловлювались його бажання спілкуватись із дітьми, не залишились поза увагою відповідача, оскільки остання брала участь у її засіданнях.

У зв`язку з цим суд кваліфікує таку пасивну поведінку відповідача, як сприяння умовам, що не дають можливість, а відтак і перешкоджають, позивачу спілкуватись із своїми дітьми та брати участь у їх вихованні, наслідком чого є порушення його права.

Крім того, факт повного заперечення ОСОБА_2 будь-якого із запропонованих позивачем способів його участі у вихованні своїх дітей, суд розцінює як доказ невизнання нею права батька, який проживає окремо від дітей, брати участь у вихованні дітей та спілкуватися з ними.

У відповідності до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

На підставі частин 1 та 2 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, у зв`язку з порушенням та невизнанням права позивача щодо участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними, на підставі ч.2 ст.159 СК України, суд самостійно визначає способи його участі у вихованні дітей, місце та час їхнього спілкування.

При цьому для визначення способів спілкування батька із своїми дітьми, суд приймає до уваги конкретні обставини справи та враховує насамперед інтереси дітей.

Як встановлено розглядом справи, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 проживали разом у місті Києві до лютого 2014 року.

27 лютого 2014 року ОСОБА_2 разом із дітьми переїхала від позивача проживати у місто Володимир-Волинський Волинської області до своїх батьків.

Станом на 27 лютого 2014 року старшому сину ОСОБА_4 було 6 років, а молодшому 1,5 роки.

З цього часу позивач із своїми синами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не бачився та не спілкувався понад п`ять років.

Як до 27 лютого 2014 року, так і після цього, між сторонами виникли певні відносини, які супроводжувалися неодноразовими конфліктними ситуаціями, в тому числі в присутності дітей, що в конкретному випадку сформувало окреме психологічне відношення дітей до своїх біологічних батьків.

За вказаних п`ять років життя дітей у місті Володимир-Волинський певним чином стабілізувалось. Діти подорослішали, у них з`явились нові інтереси, родинне оточення, друзі та пріоритети. Спільне проживання разом із матір`ю сприяло прив`язаності до неї. Натомість відсутність будь-якого спілкування із батьком, призвело до втрати відносин із ним.

Зокрема, проведеною судовою психологічною експертизою відносин між сторонами та їх дітьми встановлено, що старший син ОСОБА_4 пам`ятає ОСОБА_1 , однак його відношення до батька амбівалентне. З одного боку негативне, переповнене образою та агресією до батька, небажання з ним бачитись, з іншого потреба у позитивній емоційній прив`язаності з батьком, яка сформувалась під час спільного проживання із ним. Під час дослідження психологічного стану ОСОБА_4 , останній проявляв прив`язаність до матері, натомість виражав страхи по відношенню до батька, боявся, що той його вкраде, а маму поб`є. В даний час батько сприймається ним як небезпека та загроза його стабільності.

Молодший син ОСОБА_5 згідно результатів досліджень має сильний позитивний зв`язок із матір`ю. Свого рідного батька він взагалі не пам`ятає. Минулі конфліктні внутрішньо сімейні ситуації не нанесли йому психологічної травми. У хлопчика відсутні будь-які відносини з генетичним батьком. Ситуація приховування правди та тривала відсутність, не сформованість реальних відносин з генетичним батьком несе в собі потенційну загрозу психологічної травми для ОСОБА_5 . На даний час ОСОБА_5 в якості «батька» сприймається співмешканець матері, з яким у нього зав`язались позитивні дружні стосунки.

Відтак, суд повністю погоджується із висновками експерта-психолога у даній справі про те, що діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 для забезпечення найсприятливіших умов здорового розвитку потребують спілкування з обома батьками.

Однак, виключно з метою уникнення можливості заподіяння психологічної травми у дітей, суд також погоджується із висновками експерта про те, що в цій ситуації психологічно доцільним буде відновлення зустрічей дітей із батьком поетапно, при максимальному сприянні матері таким зустрічам, спільною роботою над зниженням конфліктності у стосунках між батьками. Спочатку такі зустрічі слід проводити за сприянням та у присутності матері, у звичній для хлопчиків обстановці, що може забезпечити для дітей необхідне відчуття безпеки. Необхідна також згода дітей на такі зустрічі.

У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку про доцільність встановлення позивачу та його дітям адаптаційного періоду, протягом якого вони зможуть познайомитись заново, певним чином налагодити відносини між собою, спілкування та дружбу.

На переконання суду таке спілкування на перших етапах повинно відбуватись у звичній для дітей обстановці, що забезпечує їм відчуття повної безпеки за місцем їх проживання у присутності матері або іншої узгодженої нею та ОСОБА_1 особи для виключення продовження конфліктних відносин між батьками.

При цьому на час розгляду даної справи запропонований позивачем порядок його спілкування з дітьми без участі матері та за місцем проживання батька, а тим більше із супроводженням дітей до м. Києва незнайомими їм особами, є неможливим, оскільки психологічно травмує дітей, які на даний час не готові та не виявляють жодного бажання до такого спілкування.

Разом з тим, запропонований позивачем спосіб спілкування із дітьми повністю не узгоджений з їх способом повсякденного життя, навчальним процесом, фактично собою підміняє визначення їх місця проживання.

У зв`язку з наведеним, суд також погоджується із запропонованим органом опіки та піклування способом участі ОСОБА_1 у вихованні своїх дітей, оскільки він повністю узгоджується із позицією суду, викладеною у цьому рішенні, буде сприяти якнайкращим інтересам дітей, зокрема у встановленні психологічного контакту із батьком. При цьому суд не вбачає будь-якої загрози здоров`ю та інтересам дітей, як можливість їх спілкування із батьком в присутності матері, так і з застосуванням технічних засобів зв`язку. Останній спосіб, зважаючи на тимчасове обмеження позивача у праві пересування, надасть можливість позивачу спілкуватись із дітьми безпосередньо, налагодити із ними відносини. З врахуванням розумного підходу до вказаного виду спілкування, суд не вбачає у ньому жодних загроз здоров`ю та інтересам дітей.

При ухваленні даного рішення суд також приймає до уваги те, що обраний щодо позивача запобіжний захід у кримінальному провадженні є не постійним, а тимчасовим заходом його забезпечення.

Крім того, суд вважає доводи сторін про наявність заборгованості позивача по аліментах, заяви відповідача про відмову від батьківських прав, а потім її відмови від вказаної заяви, а також доводи про подвійне громадянство дітей, такими, що не мають жодного юридичного значення при вирішенні даного спору, а тому не надає їм оцінку при ухваленні даного рішення у справі

Також, суд констатує, що ухвалення даного рішення у справі не позбавляє в майбутньому права позивача звернутись повторно до суду із позовом про зміну способу спілкування батька із своїми дітьми в разі покращення відносин між ними та недосягнення з цього приводу згоди з відповідачем.

У зв`язку з наведеним, суд прийшов до висновку про доцільність часткового задоволення позову та встановлення способу участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з неповнолітніми синами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в іншому порядку, а ніж просив позивач.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати у разі частково задоволеного позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Витрати на проведення судової психологічної експертизи сторони здійснили порівно, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для їх стягнення на користь будь-кого із сторін у іншій пропорції.

Крім того, позивач не просив при вирішенні даного спору стягнути з відповідача сплачений ним судовий збір. Оскільки суд задовольнив його позов частково, однак фактично з врахуванням обставин справи та задоволених позовних вимог, не можливо визначити їх пропорцію, залишає за сторонами право звернутись до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі в порядку п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 12, 81, 141, 158, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі у вихованні дітей батьком, який проживає окремо від них - задовольнити частково.

Визначити спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з неповнолітніми синами ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановивши графік для побачень та спілкування: кожної другої неділі з 12 години 00 хвили до 19 години 00 хвилин за місцем проживання матері ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , або в іншому узгодженому місці, в присутності матері або іншої узгодженої нею та ОСОБА_1 особи.

Надати ОСОБА_1 можливість необмеженого спілкування засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку у зручний для дітей час, що не передбачає безпосереднього фізичного спілкування між ОСОБА_1 та дітьми.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні із дітьми та завчасно попереджати його про можливість та причини змін у визначеному порядку зустрічей..

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ухвали складено 23 листопада 2019 року.

Реквізити сторін:

1.Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ;

1.1представник позивача: адвокат Розметов Ровшанбек Назарович: адреса: 02125, м. Київ, вул. Перова, 10а, оф.175;

2.Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

2.1представники відповідача: адвокати Бурда Дмитро Петрович, Антонюк Олег Степанович , адреса: АДРЕСА_7 ;

3.Третя особа: орган опіки та піклування - виконавчий комітет Володимир-Волинської міської ради Волинської області, юридична адреса: 44700, Волинська область, м. Володимир-Волинський, вулиця Івана Франка, 8.

Головуючий (підпис)

Згідно з оригіналом.

Суддя Володимир-Волинського міського суду І.Р. Вітер