Житомирський апеляційний суд
Справа №296/328/18 Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 43 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г. С., Миніч Т. І.,

за участю секретаря Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/328/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 22 липня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Сингаївського О.П. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, у якому просила усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом вселення її у квартиру АДРЕСА_1 . Позовні вимоги мотивувала тим, що вона є власником 1/8 частини квартири АДРЕСА_1 . Інша частина квартири належить ОСОБА_2 . У 2016 році відповідачі виселили її з неповнолітнім сином із вищевказаної квартири, змінили замки та чинять перешкоди у користуванні житлом.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 22 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_2 . Стягнуто із відповідачів на користь ОСОБА_1 704,80 грн судових витрат в рівних частках, по 352,40 грн з кожного.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу та вважає, що воно є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. На обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що у даному випадку відсутня технічна можливість надання позивачу у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає її частці у праві спільної часткової власності, та відповідно ОСОБА_4 не може бути вселено у спірну квартиру на житлову площу, що відповідає її частці. Вказує, що позивачем не було доведено також і факту перешкоджання відповідачем у користуванні власністю.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 просить залишити без змін рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що апеляційна скарга є необгрунтованою та безпідставною.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що право ОСОБА_1 на 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 , підтверджується рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 08.08.2016 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить інша частини спірної квартири, що встановлено вищевказаним судовим рішенням.

Між ОСОБА_1 та відповідачами склалися неприязні стосунки, ОСОБА_2 зверталася до суду з позовом про припинення права власності у майні.

Згідно зі ст.55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1. ст.3 ЦПК України).

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За положеннями ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження своїм майном.

За змістом ст. 47 Конституції України та ст. 9 ЖК УРСР кожному гарантовано право на житло. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («KryvitskaandKryvitskyyv. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Апеляційний суд вважає, що звернення позивачки до правоохоронних органів щодо чинення відповідачами перешкод у користуванні спірною квартирою, а також відсутність у позивача ключів від дверей квартири саме по собі свідчить про обґрунтованість заявлених вимог.

Вказані обставини відповідачами у встановленому законом порядку не були спростовані.

Факт належності на праві власності ОСОБА_1 1/8 частини квартири, яку відповідачі вважають незначною не є підставою для відмови у задовленні позову.

Визначальним для захисту права на підставі ст. 391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні своєю власністю.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що рішення суду безпосередньо впливає на права, інтереси та обов`язки ОСОБА_6 , як власника спірної квартири, є безпідставними.

Право визначення відповідачів, предмета та підстав спору належить позивачу. Позивачем ОСОБА_1 заявлені вимоги до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з тих підстав, що саме вони чинять їй перешкоди у користуванні спірною квартирою. Встановлено, що ОСОБА_6 не отримала в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/8 частину квартири, а тому на даний час не є власником майна відповідно до вимог чинного законодавства.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення районного суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги .

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 22 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 20 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді