№ 207/1779/18
№ 2/207/221/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2019 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Тюлюнової В.Г.,

при секретарі Куцевол Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кам`янське Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та договорами поруки,

ВСТАНОВИВ:

30.05.2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DZB0GK00770153 від 17.05.2006 р. в розмірі у розмірі 9711,92 доларів США, що за курсом 28,12 відповідно до службового розпорядження НБУ від 20.09.2018 р. складає 273099,19 грн., яка складається з наступного: заборгованість за процентами - 3780,51 доларів США, заборгованість за комісією - 949,62 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 04.08.2015 р. по 20.09.2018 р. у розмірі 4981,79 доларів США, а також сплачений судовий збір у розмірі 2476,60 грн.

На обґрунтування позову зазначено, що 17 травня 2006 р. АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 (відповідач -1 ) уклали кредитний договір № DZB0GK00770153, відповідно до якого він отримав кредит у розмірі 13790,00 доларів США на термін до 16.05.2021 р., зобов`язався повернути кредитні кошти та сплатити відсотки за користування ними в строки та порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № DZB0GK00770153 від 17.05.2006 р. були укладені договори поруки з ОСОБА_2 (відповідачем -2 ), ОСОБА_3 (відповідачем -3 ) та ОСОБА_4 (відповідачем-4). В порушення умов кредитного договору, ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. 21.12.2015 р. рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська стягнуто на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DZB0GK00770153 від 17.05.2006 р. і договорами поруки у розмірі 8412,72 доларів США. Однак станом на 20.09.2018 р. за договором № DZB0GK00770153 від 17.05.2006 р. існує заборгованість в розмірі 9711,92 доларів США, яка складається з наступного: 3780,51 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 949,62 доларів США - заборгованість за комісією, 4981,79 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 04.08.2015 р. по 20.09.2018 р.

До розгляду справи по суті від представника відповідача-1 ОСОБА_5 надійшов відзив на позовну заяву та заперечення на відповідь позивача, в яких зазначено, що відповідач-1 вважає незаконним нарахування відсотків після подання 09.09.2015 р. АТ КБ «ПриватБанк» позову до Баглійського райсуду м.Дніпродзержинська, що є моментом пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту згідно правової позиції Верховного Суду України від 28.03.2018 р. по справі № 444/9519/12 (провадження N 14-10цс18). Також відповідач-1 не погоджується з вимогою про стягнення щомісячноїкомісії про надання фінансового інструменту, що являє собою платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, що висловлено в правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16. Крім того, відповідач-1 не погоджується зі стягненням заборгованості за пенею у розмірі 4981,79 доларів США, нарахованої за період з 04.08.2015 р. по 20.09.2018 р., посилаючись на сплив строку позовної давності і на заборону кредитодавцю вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, передбачену пунктом 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 13.01.2006 р., діючій на момент укладання кредитного договору. Відповідач-1 вважає, що позивач порушив умови договору при розподілі коштів з транзитного рахунку, які надходили згідно примусового виконання виконавчих листів, відповідно до яких заборгованість за пенею склала 74,79 доларів США, а фактично стягнуто пені 983,25 доларів США, на погашення заборгованості за процентами і комісією нічого не було розподілено. Крім того, відповідач-1 зазначає, що 21.03.2016 р. Південним відділом державної виконавчої служби м.Кам`янське було відкрито чотири виконавчих провадження з примусового виконання виконавчих листів № 207/4138/15-ц від 21.12.2015 р., він разом з іншими відповідачами сплачують заборгованість за договором за виконавчими провадженнями, станом на 01.08.2018 р. з них стягнуто 39978,96 грн. У зв`язку з тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами суму заборгованості, незаконно нарахував проценти, комісію та пеню, відповідач-1 просить відмовити в позові в повному обсязі.

До розгляду справи по суті від представника позивача надійшла уточнена позовна заява та відповідь на відзив, де зазначено, що станом на 20.09.2018 р. за кредитним договором № DZB0GK00770153 від 17.05.2006 р. існує заборгованість за процентами, комісією та пенею на загальну суму 9711,92 доларів США, вважає нарахування процентів законним. Позивач наполягає на тому, що відповідач-1 не виконав належним чином своїх зобов`язань, а договір продовжує діяти до повного виконання всіх зобов`язань а також не довів відсутність заборгованості, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Представник позивача в судове засідання з`явився, надав суду усні пояснення і просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача-1 ОСОБА_5 в судове засідання з`явилася і надала суду усні пояснення по суті справи, позовні вимоги не визнала в повному обсязі і просила суд відмовити в їх задоволенні.

Відповідач-2, відповідач-3, відповідач-4 в судове засідання не з`явились, надали до суду заяви, в яких просять розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги не визнають в повному обсязі, підтримують правову позицію, викладену у відзиві на позов, наданому відповідачем-1.

Встановивши фактичні обставини, зміст спірних правовідносин та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17 травня 2006 р. АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № DZB0GK00770153, відповідно до якого відповідач-1 отримав кредит у розмірі 13790,00 доларів США на термін до 16.05.2021 р. і зобов`язався його повернути та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № DZB0GK00770153 від 17.05.2006 р. були укладені договори поруки з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . В порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. 21.12.2015 р. рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська солідарно стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DZB0GK00770153 від 17.05.2006 р. і договорами поруки у розмірі 8412,72 доларів США, яка складалась з заборгованості за кредитом у розмірі 7643,23 доларів США, заборгованості за процентами у розмірі 571,78 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 122,92 доларів США та пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 74,79 доларів США.

Однак станом на 20.09.2018 р. за кредитним договором № DZB0GK00770153 від 17.05.2006 р. існує заборгованість в розмірі 9711,92 доларів США, яка складається з наступного: 3780,51 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 949,62 доларів США - заборгованість за комісією, 4981,79 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 04.08.2015 р. по 20.09.2018 р.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, що 09.09.2015 р. позивач пред`явив до відповідачів вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором та договорами поруки шляхом подання позову до Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська, у зв`язку з чим припиняється нарахування процентів за кредитом.

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 28.03.2018 р. № 14-10цс18, згідно якої у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вирішуючи питання про стягнення заборгованості за процентами, суд вважає, що подання первинного позову 09.09.2015 р. є пред`явленням до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У зв`язку з тим, що нарахування процентів після пред`явлення до позичальника вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості є незаконним, а позивач до розгляду справи по суті не пред`явив вимоги про сплату суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, то в частині позовних вимог про стягнення процентів необхідно відмовити.

Дослідивши кредитний договір, розрахунок заборгованостісуд дійшов висновку, що позовна вимога простягнення заборгованості за комісією у розмірі 949,62 доларів США не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до п.1.1 кредитного договору № DZB0GK00770153 від 17.05.2006 р. банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти у розмірі 11900,00 доларів США на купівлю квартири, а також у розмірі 1890,00 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати з «20» по «25» число кожного місяця у розмірі 0,21% від суми виданного кредиту.

У відповідності до п.23 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 13.01.2006 р., діючій на момент укладання кредитного договору, споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

За частиною 1 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 13.01.2006 р. договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Судом встановлено, що позивач надав відповідачу-1 кошти накупівлю квартири, що є споживчою потребою та безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, то укладений між сторонами кредитний договір № DZB0GK00770153 від 17.05.2006 р. є договором споживчого кредиту в розумінні пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 13.01.2006 р. Таким чином, на правовідносини, які виникли між сторонами за цим договором, розповсюджуються положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16.11.2016 р. № 14-10цс18, згідно якої

банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь або за дії, які споживач здійснює на користь банку, або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин.

Вирішуючи питання про стягнення заборгованості за пенею у розмірі 4981,79 доларів США, нарахованої за період з 04.08.2015 р. по 20.09.2018 р., суд дійшов до висновку, що позовна вимога в цій частині також не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 4.1 кредитного договору № DZB0GK00770153 від 17.05.2006 р. передбачено, що при порушенні будь-якого зобов`язання, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки.

В судовому засіданні судом встановлено, що 21.12.2015 р. Баглійським районним судом м.Дніпродзержинська було винесено рішення по справі № 207/4138/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором № DZB0GK00770153 від 17.05.2006 р., яким солідарно стягнуто з відповідачів заборгованість у розмірі 8412,72 доларів США: заборгованість за кредитом - 7643,23 доларів США; заборгованість за процентами - 571,78 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом - 122,92 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 74,79 доларів США,

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що 21.03.2016 р. Південним відділом державної виконавчої служби м.Кам`янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області було відкрито виконавчі провадження за виконавчими листами №207/4138/15-ц від 21.12.2015 р. про солідарне стягнення з відповідачів вищезазначеної заборгованості, в яку входить також і заборгованість за пенею.

Станом на 01.08.2018 р. солідарна заборгованість за виконавчими провадженнями склала 180778,16 грн., при примусовому виконанні рішення суду з відповідачів солідарно було стягнуто заборгованість у розмірі 39978,96 грн. На момент розгляду повторної позовної заяви Баглійським районним судом м.Дніпродзержинська виконавче провадження триває.

Суд приходить до висновку: нарахування пені після пред`явлення до позичальника вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості незаконним, тому в частині позовних вимог про стягнення пені позов не підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути пеню у розмірі 4981,79 доларів США за період з 04.08.2015 р. по 20.09.2018 р., строк позовної давності якої минув, про що вказав в своїх запереченнях представник відповідача-1.

Так, відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Так, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що передбачено частиною 1 статті 261 ЦК України.

Відповідно до частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 13.01.2006 р. передбачена заборона кредитодавцю вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Під час розгляду справи позивач не надав розрахунок пені в межах строку позовної давності, а в уточненій позовній заяві вказав розмір пені за період з 04.08.2015 р. по 20.09.2018 р.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що в задоволенні позовних вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 необхідно відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача має бути стягнуто сплачений судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись статтями 10, 12, 13, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (юридична адреса: 01001, м.Київ, вул.Грушевського, буд.1-Д) до ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором №DZB0GK00770153 від 17.05.2006 р. та договорами поруки відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Особи, які приймали участь у розгляді справи, але не були присутні при проголошенні судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя В.Г.Тюлюнова