ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/515/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 301010300 Опалинська О. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач)

Суддів Бородійчука В.Г., Єльцова В. О.

За участю секретаря Винник І.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі - виконавчий комітет Смілянської міської ради, Публічне акціонерне товариствоа «Черкасиобленерго»;

особа, яка подає апеляційну скаргу - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22 серпня 2019 року, постановленого під головуванням судді Опалинської О. П. у залі Смілянського міськрайонного суду Черкаської області 22 серпня 2019 року о 10 год. 15 хв., повний текст рішення складений 30 серпня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Смілянської міської ради та Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» про визнання права приватної власності на приміщення та технічні засоби, що є невід`ємною частиною приміщення (майна), -

в с т а н о в и в :

18 жовтня 2016 позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Виконавчого комітету Смілянської міської ради та Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» про визнання права приватної власності на приміщення та технічні засоби, що є невід`ємною частиною приміщення (майна).

Позивач в обґрунтування позовних вимог вказує, що згідно договору купівлі-продажу частини комплексу нежитлових будівель - цеху по виготовленню посуду між Товариством з обмеженою відповідальністю «Строй-ка» від 03 жовтня 2007 року, посвідченого нотаріусом та зареєстрованого 19 січня 2008 року Смілянським виробничим відділком комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», ТОВ «Строй-ка» продало їй частину комплексу нежитлових приміщень - цеху по виготовленню посуду загальною площею 2778,9 кв. м, який розташований по АДРЕСА_1 , в тому числі будівлю трансформаторної станції з її обладнанням, яка є невід`ємною частиною будівлі та внутрішніх технічних комунікацій.

В кінці 2013 року про своє право власності на будівлю трансформаторної станції з наявним у ній обладнанням заявило ПАТ «Черкасиобленерго» з посиланням на те, що трансформаторний пункт ЗТР № 110 відповідно до переліку нерухомого майна, що передається у власність ВАТ «Черкасиобленерго», затвердженого заступником Державного секретаря Мінпаливенерго України від 02 квітня 2003 року, згідно з наказом № 124 від 19

липня 1995 року про створення «Черкасиобленерго» було передано у власність енергопостачальнику. Позивач ОСОБА_1 посилається, що, враховуючи виникнення конфліктної ситуації між ПАТ «Черкасиобленерго» з приводу придбаного нею майна, вона звернулася 06 листопада 2013 року та у травні 2014 року за роз`ясненнями з даного приводу до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, на що отримала непереконливу відповідь, що трансформаторний пункт ЗТП № 119 був переданий у власність ВАТ «Черкасиобленерго» на законних підставах, і що рішенням виконавчого комітету Смілянської міської ради від 25 грудня 2008 року даному об`єкту призначено адресу: АДРЕСА_1 .

В той же час, на її запит заступник Смілянського міського голови листом від 28 липня 2015 року повідомив, що у вищевказаному рішенні виконавчого комітету не значиться призначення адреси ЗТП № 119 по АДРЕСА_1 . Відповідне призначення здійснено управлінням архітектури міського виконавчого комітету.

Позивач вказує, що в подальшому працівниками ПАТ «Черкасиобленерго» приміщення трансформаторного пункту № 119 було захоплено, зачинено на замки, чим її позбавлено права вільно володіти та розпоряджатися приватною власністю. ОСОБА_1 вказує, що дана спірна будівля з обладнанням ніколи не була власністю Міністерства енергетики та вугільної промисловості, оскільки згідно до акту приймання - передачі від 12 квітня 2003 року та акту приймання-здачі від 01 липня 2003 року майновий комплекс ВАТ «Смілянський завод «Металіст» передано на баланс Відділу комунальної власності та господарського аналізу виконавчого комітету Смілянської міської ради, а в подальшому, відповідно до договору - купівлі продажу комунального майна від 07 жовтня 2005 року та акту № 5 від 11 жовтня 2005 року, був придбаний ТОВ «Строй-ка».

Позивач зазначає, що ВАТ «Смілянський завод «Металіст», ніколи не відносився до підприємств Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, оскільки входив до Управління міністерства місцевої промисловості УРСР, а в подальшому - України, що свідчить про неправомірність посилань про передачу складової вказаного підприємства, а саме будівлі ЗТП № 119 ВАТ «Черкасиобленерго».

Позивач ОСОБА_1 , звертаючись в суд, на підставі ст. 393 ЦК України просила визнати незаконним присвоєння управлінням архітектури виконавчого комітету Смілянської міської ради приміщенню трансформаторної підстанції номера 9 АДРЕСА_4 та скасувати його; визнати за ОСОБА_1 право приватної власності та витребувати у ВАТ «Черкасиобленерго» належні їй на праві приватної власності приміщення трансформаторної підстанції ЗТП № 119 разом з наявним у ньому технічним обладнанням, які розташовані в цілісному майновому комплексі по АДРЕСА_5 ; зобов`язати ВАТ «Черкасиобленерго» не чинити їй перепон у вільному володінні, користуванні, розпорядженні належним їй приміщенням та іншим майном трансформаторної підстанції ЗТП № 119; стягнути з відповідача на її користь судовий збір.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22 серпня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Смілянської міської ради та Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» про визнання права приватної власності на приміщення та технічні засоби, що є невід`ємною частиною приміщення (майна) відмовлено .

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається, що не згодна із рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання за нею права власності на приміщення трансформаторної підстанції ЗТП № 119 по АДРЕСА_5 . В іншій частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 не оскаржується.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує, що з даним рішенням не згодна, вважає його необґрунтованим та винесеним з порушенням норм законодавства.

ОСОБА_1 вважає, що технічна інвентаризація ПАТ « Черкасиобленерго» була проведена із порушенням вимог « Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна», затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України» № 127 від 24.05. 2001 року, оскільки інвентарна справа була виготовлена приватною особою, не маючи архіву і даних про перебування спірного майна у власності ОСОБА_1 .

Скаржник посилається, що положеннями ст. 1 Закону України « Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів» від 09.07. 2010 року № 2480-ІУ визначено, що трансформаторна підстанція - електрична установка відкритого або закритого типу, призначена для розподілу або перетворення електричної енергії. З урахуванням правових норм вбачається, що трансформаторна підстанція є обладнанням, а не будівлею чи спорудою. Законодавством не передбачено, що невід`ємною частиною трансформаторної підстанції є будівля або приміщення, в якому розташоване обладнання трансформаторної підстанції. Тому вона вважає, що трансформаторна підстанція не є нерухомим майном, відповідно не могла бути передана ПАТ « Черкасиобленерго» як будівля.

Крім того, скаржник в обгрунтування вимог скарги вказує, що підставою для реєстрації права власності за ПАТ « Черкасиобленерго» , стала довідка управління архітектури від 04. 08. 2008 року № 18 про присвоєння спірному об`єкту нерухомого майна адреси АДРЕСА_1 . Проте, рішення про призначення адреси ТП № 119 Смілянською міською радою не приймалося, тому така адреса як АДРЕСА_1 відсутня. ОСОБА_1 вважає, що на підставі незаконно проведеної інвентаризації, і незаконно виданої довідки про присвоєння належному скаржнику об`єкту нерухомого майна іншої адреси, ПАТ « Черкасиобленерго» порушило її право власності, здійснило реєстрацію права власності за собою. При цьому, передача спірного майна ПАТ « Черкасиобленерго» відбулося незаконно, вважає ОСОБА_1 , оскільки вказаний об`єкт нерухомого майна не належав Міністерству енергетики та вугільної промисловості, а перебував у Черкаській обласній комунальній власності. Скаржник вказує, що, відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, районний суд послався на те, що право приватної власності позивача, станом на день розгляду справи по суті та постановлення рішення, не скасоване і чинним законодавством не передбачено повторне визнання за однією і тією ж особою на одне і те саме майно, яке набуте на законних підставах, права власності. Проте ОСОБА_1 з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, оскільки вважає, що судом першої інстанції не враховано, що право власності на один і той же об`єкт нерухомого майна зареєстроване за різними суб`єктами права. ПАТ « Черкасиобленерго» не визнає право власності позивача ОСОБА_1 і метою даного позову, з яким звернулася ОСОБА_1 , є усунення невизначеності відносин права власності та спірний об`єкт.

За вказаних обставин, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання за нею права власності на приміщення трансформаторної підстанції ЗТП № 119 по АДРЕСА_5 . Ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати за нею право власності на приміщення трансформаторної підстанції ЗТП № 119 площею 47, 2 м2, позначене в інвентарній справі під № 1 по АДРЕСА_5 .

08 жовтня 2019 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшла заява представника Виконавчого комітету Смілянської міської ради - С. І. Возного Вх. № 2612/19 Вх., в якій він вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, суд об`єктивно та всебічно дослідив всі обставини справи, дав належну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи з додержанням норм матеріального та процесуального права. Представник відповідача просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22 серпня 2019 року за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Смілянської міської ради та Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» про визнання права приватної власності на приміщення та технічні засоби, що є невід`ємною частиною приміщення (майна) - без змін.

23 жовтня 2019 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшов відзив директора Смілянського міського РЕМ Вітер Р. О. Вх. № 3043/19-Вх.

У відзиві Смілянського міського РЕМ вказано, що апеляційна скарга є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.

Рішення суду є законним та обґрунтованим із правильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, посилається на лист за № 6051/19-02 від 14 жовтня 2013 року направленого Публічним акціонерним товариством «Черкасиобленерго» на адресу ОСОБА_1 , яким їй було належним чином та детально повідомлено, що на виконання Указу Президента України від 15 червня 1993 року № 210/93 Міністерством палива та енергетики України прийнято наказ від 19 липня 1995 року № 24 про створення Відкритого акціонерного товариства «Черкасиобленерго». Відповідно до ст.12 Закону України «Про господарські товариства» від 19 вересня 1991 року № 1576-ХІІ, який був чинний на момент створення ВАТ «Черкасиобленерго», передбачалося, що товариство є власником майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу. Згідно переліку нерухомого майна, що передається у власність відкритому акціонерному товариству, який затверджено Заступником державного секретаря Мінпаливенерго України 02 квітня 2003 року у власність ВАТ «Черкасиобленерго» передано певну сукупність майна, до складу якого, зокрема, віднесено ЗТП-119 в м. Сміла. Після проведення впорядкування адресної нумерації у місті Сміла, приміщенню ЗТП- 119 присвоєно адресу: АДРЕСА_1 . Таким чином, вказана трансформаторна підстанція належить ПАТ «Черкасиобленерго» на праві приватної власності.

На даний час ЗТП № 119 з відповідним обладнанням (2 трансформатори Т-1 ТМ-400 кВа (інв. № 67615806), Т-2 ТМ -400 кВа (інв. № 67615807) та кабельна лінія КЛ 10 кВ від ТП 67-ТП119 (інв. № 63366 ) є складовою єдиної інженерної інфраструктури, що забезпечує постачання електричної енергії належної якості у м. Сміла.

Крім того, представник відповідача зазначає, що листом № 03/32-3206 від 19 травня 2014 року Міністерство енергетики та вугільної промисловості України повідомляло ОСОБА_1 про те, що трансформаторний пункт ЗТП № 119 (інвентарний номер 00738) відповідно до переліку нерухомого майна, що передається у власність ВАТ «Черкасиобленерго», затвердженого заступником Державного секретаря Мінпаливенерго України 02 квітня 2003 року згідно з наказом від 19 липня 1995 року № 124 про створення ВАТ «Черкасиобленерго», був переданий у власність енергопостачальника. Тобто, будівля ЗТП № 119 м. Сміла з інвентарним номером 00738 була передана у власність ВАТ «Черкасиобленерго» раніше, ніж позивач придбала у 2007 році нежитлову будівлю - цех по виготовленню посуду площею 2778,9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 . Представник відповідача вказує, що згідно з рішенням виконавчого комітету Смілянської міської ради від 25 грудня 2008 року № 1199 «Про затвердження порядку надання та зміни адресної нумерації об`єктам нерухомості м. Сміла», чергового адресного плану міста, будівлі ЗТП № 119, що знаходиться на території колишнього заводу «Металіст» за адресою: АДРЕСА_8 , призначено адресу: АДРЕСА_1 (довідка управління архітектури від 04 серпня 2008 року). У відзиві посилається, що у позивача відсутні документи, які підтверджують право власності на зазначений трансформаторний пункт ЗТП № 119, оскільки з часу прийняття у власність дана будівля разом з обладнанням використовується виключно за призначенням. Із 1995 року проводяться як контрольно - технічні огляди, так і капітальні роботи, пов`язані з обслуговуванням електротехнічного обладнання та належного його використання з метою надійного електропостачання споживачам електроенергії.

Представник відповідача просить відмовити скаржнику у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22 серпня 2019 року залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, представника відповідача, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права приватної власності на приміщення та технічні засоби, що є невід`ємною частиною приміщення (майна), суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, посилаючись, що позивачем ОСОБА_1 обрано невірний спосіб захисту своїх порушених прав та інтересів, оскільки такий не вирішує спір по суті. Суд першої інстанції вказав у рішенні, що позивачем не надано будь-яких доказів набуття нею права власності на технічне обладнання, яке розташоване в приміщенні трансформаторної підстанції ЗТП № 119 - літ. «в1», що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , а також, що технічне обладнання є невід`ємною частиною вказаного приміщення, матеріали справи не містять . Тому суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині визнання права власності.

Суд відмовив позивачу у задоволенні решти позовних вимог щодо визнання незаконним присвоєння управлінням архітектури виконавчого комітету Смілянської міської ради приміщенню трансформаторної підстанції номера АДРЕСА_1 та його скасування. Також судом відмовлено у задоволенні вимоги щодо зобов`язання ВАТ «Черкасиобленерго « не чинити позивачу перепон у вільному володінні, користуванні, розпорядженні належним їй приміщенням та іншим майном трансформаторної підстанції ЗТП № 119.

ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання за нею права власності на приміщення трансформаторної підстанції ЗТП № 119 по АДРЕСА_5 , в іншій частині щодо визнання незаконним присвоєння управлінням архітектури виконавчого комітету Смілянської міської ради приміщенню трансформаторної підстанції номера 9 АДРЕСА_4 та його скасування, в частині зобов`язання ВАТ «Черкасиобленерго» не чинити їй перепон у вільному володінні, користуванні, розпорядженні належним їй приміщенням та іншим майном трансформаторної підстанції ЗТП № 119, рішення суду сторонами не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом в цій частині вимог.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає висновки такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно частин 1-3 ст. 325 ЦК України суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 є власником частини комплексу нежитлових будівель на підставі договору купівлі - продажу частини комплексу нежитлових будівель - цеху по виготовленню посуду від 03 жовтня 2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М., зареєстрований в реєстрі за № 7736.

Також право власності ОСОБА_1 підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_4 , виданого 16 грудня 2007 року, Виконавчим комітетом Смілянської міської ради, згідно якого вона набула право приватної власності на нежитлову будівлю - цех по виготовленню посуду площею 2778,9 кв. м., зокрема, і на приміщення трансформаторної підстанції ЗТП № 119 - літ. «в1», що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , та зареєструвала його 18 січня 2008 року у Смілянському виробничому відділку комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації»( а. с. 5, 6).

Свідоцтво про право приватної власності ОСОБА_1 на момент розгляду даної справи по суті та постановлення рішення не скасоване.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що чинним законодавством України не передбачено повторне визнання права власності за однією і тією ж особою на одне й те саме майно, яке набуте на законних підставах.

Як вбачається з договору купівлі - продажу частини комплексу нежитлових будівель - цех по виготовленню посуду від 03 жовтня 2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 7736, а також акту передачі частини комплексу нежитлових будівель - цеху по виготовленню посуду від 04 жовтня 2007 року, ОСОБА_1 передано виключно приміщення трансформаторної підстанції ЗТП № 119 - літ. «в1», що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , а не технічне обладнання, яке розташоване в ньому.

При цьому, будь-яких доказів набуття ОСОБА_1 права власності на технічне обладнання, яке розташоване в приміщенні трансформаторної підстанції ЗТП № 119 - літ. «в1», що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , а також, що технічне обладнання є невід`ємною частиною вказаного приміщення, матеріали справи не містять, та стороною позивача належних доказів не надано.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині визнання права власності на приміщення трансформаторної підстанції ЗТП № 119 - літ. «в1», що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , з наявним у ньому технічним обладнанням.

Суд першої інстанції встановив, що згідно вимог позовної заяви, позивач ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право приватної власності та витребувати у ВАТ «Черкасиобленерго» належне їй на праві приватної власності приміщення трансформаторної підстанції ЗТП № 119 разом з наявним в ньому технічним обладнанням, які розташовані в цілісному майновому комплексі по АДРЕСА_5 . Вказана позовна вимога складається з двох окремих частин, при цьому вимога щодо визнання права приватної власності є неконкретизованою, дійшов висновку суд, оскільки не зазначено майно, на яке необхідно визнати право власності, оскільки позивач має свідоцтво про право власності на частину комплексу нежитлових будівель.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно звернув увагу, що позивач ОСОБА_1 та її представник, достовірно знаючи з лютого 2017 року, що державним реєстратором проведено державну реєстрацію права власності за ПАТ «Черкасиобленерго» на спірне майно 18 листопада 2016 року, не заявляла позовних вимог під час розгляду даної справи про вирішення питання скасування вказаної державної реєстрації, не збільшувала розмір заявлених позовних вимог, як і не підтвердила, що нею окремо оскаржується державна реєстрація права власності на спірний нерухомий об`єкт в судовому порядку.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ПАТ «Черкасиобленерго» володіє спірним майном на законних підставах, оскільки право власності відповідачем набуто у спосіб і порядку, передбаченому законодавством.

Суд першої інстанції, встановивши, що спірне приміщення трансформаторної підстанції ЗТП № 119 разом з наявним в ньому технічним обладнанням, яке розташовані в цілісному майновому комплексі по АДРЕСА_5 , яке належить на праві приватної власності і позивачу і відповідачу є одним і тим же приміщенням, право власності на яке набуто позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ПАТ «Черкасиобленерго» у спосіб та порядок, визначений законом, не вбачав підстав для задоволення вимог позивача щодо витребування спірного нерухомого майна. При цьому, суд виходив з того, що позивачем не доведено належності їй на праві власності технічного обладнання, яке є невід`ємною частиною спірного приміщення, яке обслуговується та використовується виключно відповідачем, що не заперечується позивачем, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача в частині щодо витребування у відповідача спірного приміщення трансформаторної підстанції ЗТП № 119 разом з наявним в ньому технічним обладнанням, оскільки належних доказів позивачем не надано, які б слугували підставою для задоволення вказаних вимог.

Таким чином, виходячи з наявних у матеріалах справи, та досліджених судом письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги щодо скасування рішення суду та прийняття нового судового рішення про задоволення позовних вимог позивача, оскільки нею не доведено порушення права щодо приміщення трансформаторної підстанції ЗТП № 119 площею 47,2 кв. м по АДРЕСА_5 .

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості, незаконності рішення суду, його ухвалення без встановлення дійсних обставин справи, з порушенням норм процесуального та матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки є безпідставними та не доведеними, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, який прийшов до вірного, обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог позивача, за наявними у справі доказами.

Колегія суддів вважає, що, виходячи з вищевикладеного, не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Отже, доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, були предметом розгляду суду першої інстанції, яким дана належна оцінка, не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375 , 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Смілянської міської ради та Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» про визнання права приватної власності на приміщення та технічні засоби, що є невід`ємною частиною приміщення (майна) - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законом.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Бородійчук В.Г.

Єльцов В. О.