ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 550/613/19 Номер провадження 22-ц/814/2839/19Головуючий у 1-й інстанції Михайлюк О.І. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі Ачкасовій О.Н.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 17 вересня 2019 року, ухвалене суддею Михайлюк О.І., повний текст рішення складено - 20 вересня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики від 16.12.2016 року,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики від 16.12.2016 року. Просив суд першої інстанції стягнути борг у сумі 3 000 доларів США з урахуванням курсу НБУ, що еквівалентно 26,2029 грн. за 1 дол. США станом на 21.05.2019 року, що складає 78 608,70 грн. та три відсотки річних в сумі 2 358,26 грн., всього 80 966,96 грн. та понесені ним судові витрати у розмірі 768,40 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 16.12.2016 року ОСОБА_1 взяла в борг у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 3 000 дол. США, які зобов`язалася повернути за першою вимогою на протязі 10 днів, про що написала власноручно боргову розписку. 13.03.2019 року позивач надіслав на адресу ОСОБА_1 рекомендованим поштовим відправленням вимогу щодо виконання останньою своїх зобов`язань в добровільному порядку у формі заяви про повернення позики грошових коштів. 22.04.2019 року вказана вимога у формі заяви про повернення позики грошових коштів була отримана ОСОБА_1 особисто, але кошти на момент звернення до суду першої інстанції не повернуті.

Рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 17 вересня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики від 16.12.2016 року задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг у сумі 3 000 дол. США, що в еквіваленті, з урахуванням офіційно встановленого курсу НБУ по долару США станом на 21.05.2019 р., складає 78 608,70 грн. та три відсотки річних в сумі 2 358,26 грн. всього 80 966,96 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн.

У задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8 268,40 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч. 4 ст. 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність позову є підставою для відмови у його задоволенні, а недоведеність заперечень - тягне за собою протилежний результат. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 483/1953/16-ц. Також відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої палати ВС від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставини, що мають значення для справи, а також невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, а саме ст. 1046 ЦК України, письмова форма договору позики з огляду на його реальних характер є доказом не лише факту укладенні договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, є помилковим рішення суду, який критично оцінив посилання представника відповідача, що розписка не підписана відповідачем, а тому не відображає дійсного волевиявлення відповідача, розписка не підписана відповідачем, а тому не відображає дійсного волевиявлення відповідача, оскільки в тексті розписки міститься напис « ОСОБА_1 » та сама відповідачка підтвердила факт того, що вона писала зазначену розписку. Напис в розписці « ОСОБА_1 » дійсно не є підписом відповідача, а лише скороченим написом її прізвища, ім`я та по батькові. Суд першої інстанції не надав належної оцінки письмовим доказам по справі, а саме в матеріалах справи міститься копія паспорта відповідача ОСОБА_1 , де у розділі «підпис власника паспорта» знаходиться відповідний підпис. Суд першої інстанції безпідставно вважає доведеними обставини підтвердження волевиявленя ОСОБА_1 у формі проставлення особистого підпису в розписці про одержання коштів при укладенні правочину договору позички. ОСОБА_1 підтвердила написання лише перших 3 рядків розписки в частині отримання коштів, однак, вона заперечує зобов`язання їх повернення, т.я. це повинна бути фактична орендна плата по договорах оренди землі. Зазначає, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги, помилково вважав укладеним договір позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , спірний договір за відсутності підпису сторони та фактичного отримання коштів стороною доцільно вважати не укладеним.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Новицький В.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин вбачається, що 16.12.2016 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики на суму 3 000 доларів США у простій письмовій формі.

На підтвердження укладення договору позики позивачем надано оригінал розписки.

Згідно розписки від 16.12.2016 р. ОСОБА_1 16.12.2016 р. отримала від ОСОБА_2 кошти в сумі 3000 доларів США та зобов`язалася їх повернути за першою вимогою на протязі 10 днів (а.с.7).

13.03.2019 року ОСОБА_2 надіслав на адресу ОСОБА_1 рекомендованим поштовим відправленням вимогу щодо виконання останньою своїх зобов`язань у добровільному порядку у формі заяви про повернення позики грошових коштів (а.с. 10-12).

22.04.2019 року вказана вимога у формі заяви про повернення позики грошових коштів була отримана ОСОБА_1 особисто, але кошти на момент звернення до суду першої інстанції не повернуті (а.с. 13).

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взяті на себе зобов`язання з повернення позики не виконала та не повернула позивачу кошти у розмірі 3 000 доларів США, що в еквіваленті з урахуванням офіційно встановленого курсу НБУ по долару США станом на 21.05.2019 р., складає 78 608,70 грн., тому прийшов до висновку, що вимоги в цій частині та в частині стягнення з відповідача 3% річних є законними та обгрунтованими, такими, що підлягають задоволенню.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей, того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України у випадку, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до положень ст.12, 13 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63 цс 13), письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

По даній справі суду першої інстанції позивачем був наданий оригінал боргової розписки ОСОБА_1 від 16.12.2016 р., що підтверджує факт невиконання останньою боргових зобов`язань.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а саме вимоги ст.1046 ЦК України, то вони не заслуговують на увагу, оскільки у даному випадку дотримання сторонами письмової форми договору позики є доказом як факту укладення цього договору, так і факту передачі позичальнику грошової суми, розписка містить реквізити про те, що позичальник взяла грошову суму відповідного розміру та зобов`язується її повернути кредитору, також розписка містить застереження про те, що вона написана позичальником при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи вільно за відсутності будь-якого примусу, проставлена дата 16.12.2016 р.

Доводи апеляційної скарги про те, що розписка не підписана відповідачем, а містить лише напис « ОСОБА_1 », що не є підписом відповідача, а є скороченим написом її прізвища ім`я по батькові, то вони також не заслуговують на увагу, оскільки відповідач не заперечує, що напис « ОСОБА_1 » написаний нею, що є по суті підписом у даній розписці. Та обставина, що розписка не підписана підписом відповідача, а підписана написом « ОСОБА_1 », то це не впливає на дійсну природу спірного договору позики, оскільки не має правового значення, оскільки відповідач не заперечує, що напис « ОСОБА_1 .» вчинений нею.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що відповідач написала лише 3 рядки розписки про отримання коштів і що це повинна бути орендна плата по договорах оренди, що вона заперечувала зобов`язання про повернення цих коштів, оскільки розписка написана відповідачем власноручно, відповідач не надала належних та допустимих доказів того, що другу частину розписки про повернення грошей за першою вимогою позивача вона не писала, що хтось інший дописав цю частину розписки, відповідачу було судом роз`яснено право на проведення судової почеркознавчої експертизи, як вбачається зі змісту апеляційної скарги відповідача, проте, таке клопотання нею не заявлялося, позивачем не заперечується зміст та написання відповідачем розписки, тому доводи апеляційної скарги щодо необхідності роз`яснення судом позивачу права на приведення експертизу з метою доказування вимог не заслуговує на увагу.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що відповідач категорично заперечувала отримання від позивача будь-яких коштів, а була лише обіцянка позивача заплатити орендну плату по договорах оренди землі, оскільки матеріали справи не містять даних про існування договірних відносин між сторонами з приводу оренди землі та про існування спору з приводу орендної плати.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що укладений між сторонами правочин є договором позики, оскільки наявна в матеріалах справи розписка має всі ознаки, притаманні борговій розписці, зокрема, в зазначеній розписці містяться умови отримання позичальником суми коштів в борг із зобов`язанням її повернення та дата отримання вказаних коштів.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 368, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 17 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 листопада 2019 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов