Справа № 510/2248/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(Заочне)

08.05.19 р. Ренійський районний суд Одеської області

у складі: - головуючого судді Бошков І.Д.;

-за участю секретаря Занфір О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідач ОСОБА_3 , у судові засідання, які призначалися, будучи належним чином сповіщеною тричі не з`явилася, про причини неявки суд не сповістила, була попереджена, що на підставі ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки без поважних причин або неповідомлення суду про причини неявки справа буде розглянута у її відсутності на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляється заочне рішення).

Позивачі, їх представник, адвокат Златі Н.С. у судове засідання також не з`явились, від представника надійшла заява, з якої вбачається, що вона на задоволенні позову наполягає, просила розглянути справи у її відсутності, не заперечувала проти винесення заочного рішення суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

У зв`язку із цими обставинами та керуючись ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд прийняв рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних доказів.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копії паспортів сторін та їх і/н; копія свідоцтва про смерть ОСОБА_4 ; копія свідоцтва про смерть ОСОБА_5 ; копія свідоцтва про народження ОСОБА_6 ; копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 ; копія свідоцтва про укладання шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ; копія договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 16.02.1959р.; копія договору купівлі - продажу від 05.08.2012р.; копія звіту про проведення незалежної оцінки вартості житлового будинку від 09.11.2018р.

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачі звернулися до суду із вищевказаними вимогами, зазначивши, що 05.08.2012р. між позивачами та відповідачем ОСОБА_3 була досягнута домовленість про передачу (купівля-продаж) житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідач передала у володіння та користування (продала) позивачам, належний їм житловий будинок, отримавши за це грошову компенсацію. Позивачі прийняли нерухоме майно та фактично вступили у володіння та користування зазначеним майном. На момент укладання угоди про передачу (купівлю-продаж) нерухомості, сторони не змогли засвідчити його нотаріально, оскільки будинок належав батькам відповідача ОСОБА_3 , однак сторони домовились зробити це згодом, після оформлення всіх документів. Через деякий час позивач звернулись до відповідача щоб домовитись про зустріч для того, що б посвідчити договір у нотаріальному порядку, але останні відмовилися від зустрічі, мотивуючи тим, що не мають вільного часу. Крім того, позивачам стало відомо, що відповідач на момент вчинення правочину про продаж нерухомого майна, не була у встановленому законом порядку зареєстрованим власником житлового будинку, з вищевикладених обставин, оскільки вказаний об`єкт нерухомості належав її батькам та правовстановлююча документація на відповідача не була виготовлена. Таким чином, придбане позивачами нерухоме майно - будинок, був відчужений особою, яка не мала на це права.

Таким чином, з 2012р. по теперішній час, позивачі фактично, відкрито володіють житловим будинком АДРЕСА_1 , стежать за його технічним станом, сплачуть комунальні послуги тощо.

З 2012 р. відповідач, або інші правонаступники, жодного разу не витребували у позивачів вказане майно, вимог щодо повернення будинку не висували та не претендують на неї.

У зв`язку із вищевикладеними обставинами позивачі вважать, що мають всі підстави для визнання за ними права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки їх доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

За ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також не підлягає віндикації майно, що було продане набувачу у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребуване в усіх випадках.

Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Враховуючи вищевикладені засади законодавства, сторони у справі - позивачі є добросовісними набувачами, оскільки на момент укладання договору про купівлю-продаж житлового будинку, вони не знали і не могли знати про те, що інша сторона договору, відповідач (яка не отримала свідоцтво про право на спадщину), не мала права на відчуження цієї нерухомості, оскільки не була у встановленому законом порядку зареєстрованим власником відчуженого будинку. Отже, вбачаються правові підстави для набуття позивачами права власності на вищевказану нерухомість, як добросовісними набувачами, оскільки випадків, передбачених ст. 388 ЦК України, для витребування майна від набувача немає.

Крім того, судом встановлено, що між позивачами та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу фактично належного відповідачу житлового будинку, після чого позивачі передали відповідачу ОСОБА_3 обумовлену суму, а відповідач передала в натурі нерухоме майно. Таким чином, сторони домовились про усі суттєві умови договору та відбулося повне його виконання. Фактично, позивачі вступили в управління та володіння вищевказаним житловим будинком, стали проживати та доглядати за ним та користуватися вказаним нерухомим майном, тощо. На момент укладання договору купівлі-продажу нерухомості, сторони не змогли засвідчити його нотаріально, оскільки правовстановлююча документація на відповідача, яка фактично успадкувала житловий будинок після батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , не була виготовлена та житловий будинок не був зареєстрований за відповідачем ОСОБА_3 належним чином, хоча і належала їй, на праві спадкового права.

Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом із тим, між сторонами була досягнута взаємозгода за всіх істотних умов договору, покупець передав продавцям обумовлену суму, а продавці передали покупцю нерухомість в натурі та ключі неї. Позивачі фактично вступили в управління та володіння нерухомістю, тобто правочин між сторонами відбувся. Оскільки на момент укладення угоди сторони не мали змоги засвідчити правочин нотаріально, вони домовилися зробити це згодом. З метою нотаріального засвідчення правочину позивачі запропонували відповідачу привести укладений договір у відповідності до вимог законодавства, однак з незалежних від них обставин, зробити це не вдалося. Враховуючи вищенаведене, позивачі вимушені були звернутися із позовом до суду за для захисту своїх порушених прав.

Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обов`язки відповідача, щодо спірного будинку та встановленні права на нерухомість у позивачів, як добросовісних набувачів, тому є правові підстави визнати право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , за позивачами, як добросовісними набувачами.

Керуючись ст.ст. 12, 76 - 81, 211, 258, 259, 264 - 265, 268, 280, 354, 355 ЦПК, ст.ст. 16, 330, 388, 397, 657 ЦК України 2003р., суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_1

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду, а також в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя І.Д. Бошков