ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/6137/17

Провадження № 22-ц/818/4457/19

13 листопада 2019 року

м.Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

за участю секретаря - Чабан А.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 25 червня 2019 року у складі судді Грищенко І.О. по справі № 638/6137/17 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що у 2006 році між нею та ТОВ «Оргтехбуд» укладено договір про дольову участь у будівництві, за умовами якого вона зобов`язалася здійснити дольову участь у будівництві 17-ти поверхового житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 шляхом часткового фінансування цього будівництва у сумі 77 940 доларів США, а ТОВ «Оргтехбуд» після завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію зобов`язалося передати за актом приймання-передачі їй у власність квартиру АДРЕСА_2, розташовану на 16 поверсі будинку загальною площею згідно проекту 64,95 кв.м. , житловою площею згідно проекту 31,11 кв.м .

Вона зобов`язання за договором виконала у повному обсязі.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2014 року за нею визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Між тим, спірна квартира їй передана не була, а напроти протизаконно включена до плану санації ТОВ «Оргтехбуд» та передана ОСОБА_3 , а згодом перепродана ОСОБА_2 .

Заочним рішенням від 17 жовтня 2017 року вимоги позивача задоволено, витребувано з чужого незаконного володіння спірну квартиру.

Ухвалою суду від 29 січня 2018 року заочне рішення скасовано.

При новому розгляді у жовтні 2018 року ОСОБА_1 подано уточнений позов, який пред`явлений також до ОСОБА_3 .

Зазначає, що ОСОБА_3 так само як і вона перебувала у договірних відносинах із ТОВ «Оргтехбуд» та в 2006 році уклала із забудовником договір про дольову участь у будівництві № 12.01/26-1 від 12 січня 2006 року, за яким мала отримати у власність квартиру АДРЕСА_3 цього будинку.

Договір, який укладений ТОВ «Оргтехбуд» з нею, є ідентичним договору укладеному із ОСОБА_3 , ніяких привілеїв порівняно з іншими ОСОБА_3 , уклавши цю угоду, не отримала.

В 2010 році господарським судом Харківської області було прийнято до розгляду заяву ТОВ «Оргтехбуд» про порушення справи про банкрутство.

Згідно плану санації, 20 грудня 2012 року між ТОВ «Оргтехбуд» в особі керуючого санацією Шкулова М.В та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 1 до договору про дольову участь у будівництві № 12.01/26-1 від 12 січня 2006 року, згідно якого ТОВ «Оргтехбуд» взяло на себе зобов`язання передати у власність відповідачки спірну квартиру, тобто щодо якої вже існував договір.

03 червня 2012 року ТОВ «Оргтехбуд» за актом приймання-передачі передало спірну квартиру ОСОБА_3 , яка 02 серпня 2013 року отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

10 квітня 2014 року ОСОБА_3 продала за договором купівлі-продажу спірну квартиру ОСОБА_2 .

Про порушення її прав вона дізналася у 2016 році з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а про те, яким чином права на квартиру були передані ОСОБА_3 дізналася в 2018 році.

Після повної оплати обумовленої в договорі про дольову участь у будівництві від 09 січня 2006 року суми вона набула майнові права на спірну квартиру АДРЕСА_2 , а тому на час укладення додаткової угоди № 1 від 20 грудня 2012 року ТОВ «Оргтехбуд» не належало ні право власності, ні майнові права на цю квартиру.

09 січня 2014 року Харківським апеляційним господарським судом було скасовано ухвалу господарського суду Харківської області від 25 червня 2011 року, якою затверджено план санації. Ухвалою Господарського суду Харківської області від 29 травня 2014 року визнано дії керуючого санацією щодо включення квартири АДРЕСА_2 до складу майна боржника такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства.

Підстави набуття ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру є незаконними.

Просить суд визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 20 грудня 2012 року до договору про дольову участь у будівництві № 12.01/26-1 від 12 січня 2006 року; визнати недійсним свідоцтво про право власності № 7505479 від 02 серпня 2013 року на квартиру АДРЕСА_2 , видане на ім`я ОСОБА_3 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, що був укладений між відповідачами 10 квітня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.І. реєстровий номер: 1063.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечував. Він набув спірну квартиру на законних підставах, ніяких сумнів щодо правомірності угоди під час її посвідчення у нього так само як і у нотаріуса не виникло.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проти позову заперечував, просив суд відмовити в його задоволенні з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Позивач повинна була оцінити свої майнові права та звернутися до господарського суду із кредиторськими вимогами до ТОВ «Оргтехбуд», оскільки вона у встановлений строк цього не зробила, то зобов`язання товариства перед позивачем вважаються погашеними.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 25 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсною додаткову угоду № 1 від 20 грудня 2012 року до договору про дольову участь у будівництві № 12.01/26-1 від 12 січня 2006 року, укладену між ТОВ «Оргтехбуд» та ОСОБА_3

Визнано недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , видане Реєстраційною службою Харківського районного управління юстиції Харківської області 02 серпня 2013 року за індексним номером 7505479 на ім`я ОСОБА_3

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 10 квітня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.І., зареєстрований в реєстрі за № 1063.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2 565,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2 565 грн.

Рішення мотивовано тим, що ТОВ «Оргтехбуд» порушено майнові права позивача, тому додаткова угода № 1 від 20 грудня 2012 року до договору про дольову участь у будівництві з підстав ст. 203, 215 ЦК України має бути визнано недійсною. Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 09 січня 2014 року ухвала суду від 25 червня 2011 року, якою було затверджено план санації, скасована. Також, на момент затвердження плану санації існували тільки майнові права на квартири в цьому будинку і ці майнові права належали дольщикам, а не ТОВ «Оргтехбуд». 29 травня 2014 року господарський суд Харківської області визнав дії керуючого санацією щодо включення квартири АДРЕСА_2 до складу майна боржника такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства. Право власності на квартиру перейшло до ОСОБА_3 із порушенням закону, а тому видане на її ім`я свідоцтво про право власності на нерухоме майно та договір купівлі-продажу спірної квартири на користь ОСОБА_2 також мають бути визнані недійсними.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

ТОВ «Оргтехбуд» мав документи, на підставі яких відбувались дії щодо укладання додаткової угоди № 1 від 20 грудня 2012 року до договору про дольову участь у будівництві № 12.01/26-1 від 12 січня 2006 року та щодо видачі їй свідоцтва про право власності №7505479 від 02 серпня 2013 року на квартиру АДРЕСА_2 .

Позивачем не надано докази які б надали змогу встановити, яким чином спірна квартира включена до майна банкрута ТОВ «Оргтехбуд».

Судові рішення ухвалені господарським судом вже після укладання всіх правочинів, які визнаються недійсними. Ухвала господарського суду не містить вказівок для керуючого санацією, яким чином повинно бути виконана ця ухвала.

Судом не встановлено чи було затверджено новий план санації та яким чином в ньому було відображено спірну квартиру.

Вона та інші замовники будівництва мала такі ж самі права як замовник будівництва що і позивач, але вона своєчасно заявила кредиторські вимоги та була включена до реєстру кредиторів.

Під час розгляду справи про визнання права власності за позивачем участь як представник позивача приймала адвокат Олійник О.М., яка є представником позивача у даній справі. Представнику позивача при розгляді справи стало відомо про те, що спірна квартира є власністю іншої особи, тому позивач мала змогу звернутися з даним позовом ще 2014 році. З часу коли судом було прийнято рішення від 18 лютого 2014 року про визнання права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 та до часу звернення до суду з позовом про витребуванням спірної квартири із чужого незаконного володіння минуло більш ніж три роки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Він є добросовісним набувачем. 10 квітня 2014 року придбав спірну квартиру за договором купівлі - продажу. Спірна квартира була придбана за відплатним договором у особи, яка отримала її на законних підставах та мала права його відчужувати.

Правовідносини, які виникли під час процедури банкрутства між позивачем та забудовником ТОВ «Оргтехбуд» носили не майновий, а грошовий характер.

На час порушення провадження у справі про банкрутство ТОВ «Оргтехбуд», а також на час введення процедури санації квартири позивача як об`єкта нерухомого майна не існувало, існував лише об`єкт незавершеного будівництва.

Позивач не використала на свою користь усі свої права, передбачені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» для конкурсних кредиторів, які надавали їй право захистити свої майнові права та не втратити їх взагалі. Натомість, позивач не звернулась до господарського суду протягом встановленого строку та не заявила свої кредиторські вимоги, а тому не була включення до реєстру кредиторів саме з вини самого позивача, а не з вини будь кого іншого.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

З моменту виплати позивачем коштів забудовнику, вона стала власником майнових прав на спірну квартиру і на протязі усієї процедури банкрутства права на спірну квартиру належали виключно їй.

На ті правовідносини, які виникли між нею як пайовиком та забудовником ТОВ «Оргтехбуд» не можуть розповсюджуватися норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», оскільки вона не є кредитором боржника у розумінні ст. 1 цього Закону.

Не звернення до господарського суду із заявою про кредиторські вимоги не позбавляє її можливості ставити перед судом питання законності тих угод, які вчинялися іншими особами відносно належного їй майна.

З позовом до суду вона звернулась у 2016 році; підставою для пред`явлення позову в тій редакцій, в якій він був розглянутий судом першої інстанції було рішення Харківського апеляційного суду від 13 вересня 2018 року, а тому строк позовної давності не пропущений.

Колегія суддів, вислухав суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідив матеріали справи та обговорив доводи апеляційної скарги вважає, що скарги не підлягають задоволенню.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи 09 січня 2006 року між ТОВ «Оргтехбуд» та ОСОБА_1 укладено договір № 9.01/22-1 про дольову участь у будівництві. За умовами цього договору позивач зобов`язалася здійснити дольову участь у будівництві 17-ти поверхового житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 шляхом часткового фінансування цього будівництва в розмірі 77 940 доларів США за курсом НБУ, а ТОВ «Оргтехбуд» (Забудовник) після завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію зобов`язалося передати за актом приймання-передачі у власність позивача двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, розташовану на 16 поверсі будинку загальною площею згідно проекту 64,95 кв.м. , житловою площею згідно проекту 31,11 кв.м .

Ухвалою господарського суду Харківської області від 08 вересня 2010 року порушено справу про банкрутство ТОВ «Оргтехбуд».

Ухвалою господарського суду Харківської області від 25 червня 2011 року затверджено план санації, дефіцит оборотного капіталу підприємства планувалося компенсувати за рахунок квартир у 17-ти поверховому житловому будинку, розташованому у АДРЕСА_1 , дольщики яких не звернулися до господарського суду та розпорядника майна боржника із кредиторськими вимогами.

Згідно рішення Харківської міської Ради № 798 від 12 грудня 2012 року 17-поверховий житловий будинок літ. «А-17» по АДРЕСА_1 здано в експлуатацію та йому присвоєна адреса: АДРЕСА_1 .

На виконання плану санації 20 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Оргтехбуд» було укладено додаткову угоду № 1 до договору про дольову участь у будівництві № 12.01/26-1 від 12 січня 2006 року, згідно якого товариство зобов`язалося після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію передати у власність відповідача за актом приймання-передачі спірну квартиру, а відповідач зобов`язалася сплатити на користь товариства суму грошових коштів у розмірі 370 200 гривень.

Актом приймання-передачі № 1 від 03 червня 2013 року спірна квартира була передана ОСОБА_3 ; 02 серпня 2013 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, реєстраційний № НОМЕР_1 .

10 квітня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, за яким спірна квартира продана за 516 683 гривень.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 09 січня 2014 року ухвалу господарського суду Харківської області від 25 червня 2011 року про затвердження плану санації боржника у справі №Б-39/112-10 скасовано.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 29 травня 2014 року визнано дії керуючого санацією щодо включення квартири АДРЕСА_2 до складу майна боржника такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства.

Постановою Господарського суду Харківської області від 26 червня 2014 року ТОВ «Оргтехбуд» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ухвалою Господарського суду Харківської області від 23 листопада 2015 року ліквідовано юридичну особу ТОВ «Оргтехбуд», про що державним реєстратором внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запис про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції обґрунтовано виходив з тих обставин, що порушене право власності позивачки підлягає захисту.

Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (право володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Позивач на виконання своїх зобов`язань за договором про пайову участь у будівництві повністю сплатила грошові кошти за будівництво спірної квартири, що підтверджується платіжними дорученнями та ніким не оспорюється.

Відповідно до пункту 4.1 договору за умови повного виконання пайовиком зобов`язань, передбачених договором, забудовник зобов`язується передати згідно із актом прийому-передачі не пізніше 10 (десяти) днів після отримання затвердженого акта щодо вводу об`єкта в експлуатацію та отримання рішення про присвоєння адреси квартирі, вказаній у пункті 1.2 договору. Планове закінчення будівництва - ІІІ квартал 2008 року. Строк введення в експлуатацію - IV квартал 2008 року.

Відповідно до статтей 526, 527, 530-532 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити грошові кошти тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 331 ЦК України визначає загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зазначеними нормами визначено порядок оформлення права власності (здійснення державної реєстрації права власності) на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкта до експлуатації.

Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

В абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні заходи не встановлені, то особа має право обрати спосіб із передбачених статтею 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Наявність недоліків у застосуванні судами способів захисту цивільних прав та інтересів спричинена неповним врегулюванням цього питання у законодавстві. Трапляються також випадки застосування судами іншого способу захисту, ніж той, який передбачено законом або договором.

Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» від 29 листопада 1991 року (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява № 12742/87 й «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року, заява № 25921/02 ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути «наявним майном», або коштами, уключаючи позови, для задоволення їх позивач може обґрунтувати їх принаймі «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно, так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймі законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року (Von Maltzan and Others v. Germany), заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02. Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом».

В іншій справі «NKM v. Hungary» від 14 травня 2013 року, скарга № 66529/11, ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.

Цивільний кодекс України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно частин першої-третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

ОСОБА_1 за період з 20 березня 2008 року по 30 вересня 2008 року перерахувала на рахунок ТОВ «Оргтехбуд» суму 385 561,80 грн., тобто повністю сплатила кошти за договором про дольову участь - вартість квартири АДРЕСА_2 .

ТОВ «Оргтехбуд», незважаючи на фактичне закінчення будівництва та введення будинку в експлуатацію, своїх зобов`язань щодо передачі спірної квартири позивачці відповідно до умов договору не виконало. Право власності на спірну квартиру за актом приймання-передачі № 1 від 03 червня 2013 року зареєстровано за ОСОБА_3 , а в подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 10 квітня 2014 року за ОСОБА_2 .

Таким чином, Светлічна Н.І. позбавлена можливості іншим шляхом отримати спірне майно, а тому суд прийшов до обґрунтованого висновку щодо задоволення позову.

Доводи відповідачів, що на момент купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру у плані санації ТОВ «Оргтехбуд» було зазначено, що вимоги вкладників, які не звернулися до Господарського суду Харківської області та розпорядника майна боржника вважаються погашеними, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини не мають правового значення для вирішенні цієї справи, бо обов`язок ТОВ «Оргтехбуд» перед ОСОБА_1 полягає не у сплаті певної суми грошових коштів чи у погашенні грошових зобов`язань, тобто не є грошовим зобов`язанням у розумінні Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а полягає у виконанні дій, пов`язаних із передачею позивачеві майна - спірної квартири.

Посилання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо пропуску позивачем строку звернення до суду обґрунтовано не прийнято судом першої інстанції та не приймається судом апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст.ст. 256; 257; 261 ч.1; 267 ч.3,4 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Додаткову угоду № 1 до договору про дольову участь у будівництві № 12.01/26-1 від 12 січня 2006 між ОСОБА_3 та ТОВ «Оргтехбуд» укладено 20 грудня 2012 року.

З позовом про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_1 звернулась 23 грудня 2013 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2014 року за ОСОБА_1 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Як зазначає позивач про порушення її цивільних прав їй стало відомо 21 квітня 2016 року, а саме, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 .

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подано позов про витребування квартири із чужого незаконного володіння.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 13 вересня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру - відмовлено.

У жовтні 2018 року позивачкою уточнено позовні вимоги та заявлено позов про визнання правочинів недійсними та визнання права власності на спірне майно.

За таких обставин вважати, що позивачем пропущений строк позовної давності, не можна.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують. Рішення ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права; підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 25 червня 2019 року - залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 листопада 2019 року.

Головуючий - А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

І.С. Сащенко