Ухвала

Іменем України

11 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 234/15167/15-ц

провадження № 61-19339ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 18 липня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 про заміну сторони у виконавчому провадженні її правонаступником у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій просив змінити сторону виконавчого провадження Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» на її правонаступника - ОСОБА_1 .

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 18 липня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 18 липня 2019 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 18 липня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із положеннями частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Дослідивши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 , Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням наступного.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 07 серпня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 0403/0808/71-026.

Того ж дня, у забезпечення виконання кредитного договору між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 0403/0808/71-026-З-1.

Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 02 лютого 2016 року позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 07 серпня 2008 року № 0403/0808/71-026 у розмірі 734 794 грн, судовий збір у розмірі 11 021 грн 91 коп.

16 травня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 1395/К, відповідно до якого ОСОБА_1 набув у власність майнові права, які виникли за кредитним договором та договором поруки від 07 серпня 2008 року, укладеними між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

У зв`язку з цим ОСОБА_1 просив суд змінити сторону (стягувача) у виконавчому провадженні № 57055274 з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на його правонаступника - ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.

Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, є характерним спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа.

Викладене узгоджується із постановами Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року (у справі № 909/968/16) та від 31 жовтня 2018 року (у справі № 465/646/11), висновки яких щодо застосування відповідних норм права були враховані судами попередніх інстанцій.

Таким чином, суди виконали вимоги частини четвертої статті 263 ЦПК України, обґрунтовано виходили з того, що відступлення права вимоги за кредитними договорами на користь фізичної особи суперечить положенням ЦК України, а тому у задоволенні заяви про заміну стягувача виконавчого провадження слід відмовити.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Оскільки правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, то колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частиною другою статті 389, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 18 липня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 про заміну сторони у виконавчому провадженні її правонаступником у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець