Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 545/794/15-ц

провадження № 61-26712св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Марфін банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 31 травня 2016 року у складі судді Гальченко О. О. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 04 травня 2017 року у складі колегії суддів: Мартєва С. Ю., Абрамова П. С., Лобова О. А., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Марфін банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Марфін банк» (далі - ПАТ «Марфін банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Уточнена позовна заява мотивована тим, що 19 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 00007/FP6, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 260 343 доларів США у вигляді непоновлювальної кредитної лінії, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % і терміном погашення до 06 травня 2024 року.

25 квітня 2012 року, у зв`язку із зміною найменування банка, між ПАТ «Марфін банк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 19 червня 2008 року № 00007/FP6.

На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 19 червня 2008 року № 00007/FP6, 25 квітня 2012 року між ПАТ «Марфін банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 00833гР.

19 вересня 2013 року, у зв`язку зі зміною графіку погашення за кредитним договором, між ПАТ «Марфін банк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору від 19 червня 2008 року № 00007/FP6.

Того ж дня між ПАТ «Марфін банк» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки від 25 квітня 2012 року № 00833гР.

Унаслідок не виконання взятих не себе зобов`язань у ОСОБА_1 виникла заборгованість, яка станом на 21 квітня 2015 року складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 205 976,54 доларів США; заборгованості за відсотками у розмірі 120 405,45 доларів США та заборгованості за пенею у розмірі 1 213 683 грн 04 коп.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Марфін банк» просив суд стягнути солідарно з відповідачів зазначену суму заборгованості та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 31 травня 2016 року позов ПАТ «Марфін банк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Марфін банк» заборгованість за кредитним договором від 19 червня 2008 року № 00007/FP6, станом на 24 квітня 2015 року, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 205 976,54 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 4 337 371 грн 59 коп., заборгованості за відсотками у розмірі 120 405,45 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 2 535 449 грн 80 коп., та заборгованості за пенею у розмірі 1 213 683 грн 04 коп.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції виходив із того, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору від 19 червня 2008 року № 00007/FP6 виникла заборгованість, яка відповідно до вимог статей 526, 543, 612 ЦК України підлягає стягненню з відповідачів.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 04 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 відхилено, заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 31 травня 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції постановив, що висновок суду першої інстанції про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за кредитним договором відповідає обставинам справи та нормам матеріального права. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просив скасувати заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 31 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 04 травня 2017 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають критеріям законності та обґрунтованості. При ухваленні рішення суди попередніх інстанцій не взяли до уваги постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в якій зазначено, що положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка.

У зв`язку із істотними обставинами суди попередніх інстанцій мали відмовити у задоволенні вимог позивача щодо стягнення пені за невиконання зобов`язань за кредитним договором.

Крім того, були проігноровані та не досліджено обставини щодо отримання ОСОБА_1 коштів за кредитним договором від 19 червня 2008 року № 00007/FP6 у гривнях, а не в доларах США, як передбачено самим договором, та те, що ПАТ «Марфін банк» у зв`язку із виникненням заборгованості не звернув стягнення на предмет іпотеки, а звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості.

Також суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу у відсутність відповідачів, позбавивши їх права захищати свої права.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ «Марфін банк» зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій дослідили всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надали їм належну оцінку, правильно визначили характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_2 не надходив.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 31 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 04 травня 2017 року, витребувано із Полтавського районного суду Полтавської області цивільну справу № 545/794/15-ц і зупинено виконання заочного рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 31 травня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

У травні 2018 року цивільну справу № 545/794/15-ц передано до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Черняк Ю. В.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують.

Фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 19 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 00007/FP6, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 260 343 доларів США у вигляді непоновлювальної кредитної лінії, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % і терміном погашення до 06 травня 2024 року.

25 квітня 2012 року, у зв`язку із зміною найменування банка, між ПАТ «Марфін банк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 19 червня 2008 року № 00007/FP6.

У рахунок забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 19 червня 2008 року № 00007/FP6, 25 квітня 2012 року між ПАТ «Марфін банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 00833гР.

19 вересня 2013 року, у зв`язку із зміною графіку погашення за кредитним договором, між ПАТ «Марфін банк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору від 19 червня 2008 року № 00007/FP6.

Того ж дня між ПАТ «Марфін банк» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки від 25 квітня 2012 року № 00833гР.

Унаслідок не виконання взятих не себе зобов`язань у ОСОБА_1 виникла заборгованість, яка станом на 21 квітня 2015 року складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 205 976,54 доларів США; заборгованості за відсотками у розмірі 120 405,45 доларів США та заборгованості за пенею у розмірі 1 213 683 грн 04 коп.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 цього Кодексу (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, передбачений договором або законом.

Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України).

Відповідно до статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Статтями 546, 549 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (пункти 3, 4 частини першої статті 611 ЦК України).

Відповідно до пункту 2.2.7.1. кредитного договору від 19 червня 2008 року позичальник зобов`язується погасити суму кредиту, направлену на оплату чергового страхового платежу, і сплатити відсотки за його користування не пізніше 30 днів з дня перерахування банком страхового платежу. У разі непогашення цієї частини кредиту в зазначений термін, вона вважається простроченою і позичальник зобов`язаний сплатити пеню відповідно до п. 4.1 даного договору.

Пунктом 4.1. кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником протягом терміну дії даного договору будь-якого із зобов`язань, передбачених пунктами 1.1, 2.2.2, 2.2.3, 2.2.4, 2.2.7.1 даного договору, банк нараховує, а позичальник зобов`язується сплатити банку за кожний прострочений платіж за кожним окремим зобов`язанням пеню в розмірі 0,3 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не менше 20 грн за кожний прострочений платіж за кожним окремим зобов`язанням. Сплата пені здійснюється в гривні за курсом Національного банку України на дату нарахування на рахунок, зазначений у п. 1.2 цього договору. Нарахування банком пені та зобов`язання позичальника по сплаті пені на умовах цього пункту здійснюється стільки разів, скільки разів позичальником було допущено порушення зобов`язань, передбачених пунктами 1.1, 2.2.2, 2.2.3, 2.2.4, 2.2.7.1 цього договору.

У випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (пункти 1.3, 1.4 договору поруки).

Суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили, що ПАТ «Марфін банк» 21 листопада 2014 року та 06 лютого 2015 року намагався врегулювати спір в досудовому порядку шляхом направлення повідомлень про виконання зобов`язань, однак дані вимоги відповідачами було проігноровано та заборгованість не сплачена.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову, дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки зобов`язання за кредитним договором відповідачами належним чином не виконуються, прострочена заборгованість не сплачується, то стягнення цієї заборгованості відповідає обставинам справи і нормам матеріального права.

Доводи касаційної скарги були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, їм дана належна правова оцінка, тому колегія суддів їх відхиляє як необґрунтовані.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2017 року зупинено виконання заочного рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 31 травня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

Касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання заочного рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 31 травня 2016 року підлягає поновленню.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 31 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 04 травня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 31 травня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець