ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України
19 листопада 2019 року
м. Харків
справа № 641/7465/19
провадження № 22-ц/818/5368/19
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Піддубного Р.М. (суддя-доповідач),
суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря: Кравченко О. О.,
учасники справи:
заявник ОСОБА_1 ,
заінтересована особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2019 року, постановлену у складі судді Фанда О.А.,-
в с т а н о в и в :
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення юридичного факту, мотивуючи яку зазначив, що на підставі Указу Президента України № 454/2014 від 06 травня 2014 року «Про часткову мобілізацію» він був призваний на військову службу до Збройних Сил України по мобілізації та брав безпосередню участь у бойових діях на території Донецької та Луганської областей.
Під час виконання бойового завдання 3 вересня 2014 року та 14 грудня 2014 року в зоні тимчасово підконтрольній Російській Федерації в районі кургану Савур-Могила Шахтарського району Донецької області та с. Гнутово (м.Маріуполь) при виконанні службових обов`язків в період військової служби у Збройних силах України він отримав черепно-мозкові травми, струс головного мозку, у зв`язку з чим з 16 по 23 грудня 2014 року знаходився на лікуванні у Військово-медичному клінічному центрі Північного регіону.
Посилаючись на те, що встановлення юридичного факту необхідно йому для визначення статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, а законодавством не передбачено іншого, крім судового порядку встановлення таких фактів, ОСОБА_1 просив встановити факт його поранення під час виконання обов`язку військової служби 3 вересня 2014 року та 14 грудня 2014 року в районі кургану Савур-Могила Шахтарського району Донецької області та с. Гнутове м. Маріуполь Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2019 року у відкритті провадження відмовлено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу скасувати, справу направити для продовження розгляду.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином не з`ясував суті його заяви, не звернув уваги на те, що він просив встановити не факт його поранення при виконанні обов`язку військової служби, а факт такого поранення внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Встановлення такого факту в інший, позасудовий спосіб, законодавством не передбачено, тому він позбавлений можливості його встановити інакше, ніж шляхом звернення до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.
Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Відмовляючи у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки законодавством визначений позасудовий порядок встановлення факту одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби.
Проте з таким висновком суду погодитися не можна.
Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи (частина перша статті 294 ЦПК України).
Частиною другою статті 315 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Зі змісту зазначених норм права, а також роз`яснень, наданих судам у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» випливає, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.
ОСОБА_1 звернувся до суду у порядку окремого провадження з метою встановлення факту, що має юридичне значення, у порядку, передбаченому статтею 315 ЦПК України.
Метою встановлення такого факту є визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях (далі - Конвенція), яка набрала чинності 21 жовтня 1950 року, ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР від 03 липня 1954 року, тобто отримати статус жертви міжнародного збройного конфлікту та з подальшим отриманням допомоги від гуманітарних організацій.
Статтею 2 Конвенції передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни.
Відповідно до ст. 4 Конвенції нейтральні держави за аналогією застосовують положення цієї Конвенції щодо поранених і хворих, а також медичного та духовного персоналу збройних сил конфлікту, прийнятих або інтернованих на території їхніх держав, а також знайдених померлих.
Положеннями статті 13 Конвенції встановлено, що вона застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії та особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил.
Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року.
Факт поранення в судовому порядку встановленню не підлягає, проте, обґрунтовуючи заяву про встановлення юридичного факту, ОСОБА_1 вказував на те, що іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між отриманням ним пораненням та військовою агресією Російської Федерації законодавством не визначено.
Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Краска проти Швейцарії» від 19 квітня 1993 року визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував, належним чином не з`ясував суть вимог заявника, зокрема, для встановлення якого юридичного факту він звернувся до суду, факту поранення чи факту збройної агресії Російської Федерації, внаслідок якої він отримав поранення, та дійшов передчасного висновку про те, що така заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.
За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2019 року скасувати, справу направити до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 20 листопада 2019 року.

Головуючий Р.М.Піддубний
Судді А.В. Котелевець

О.Ю. Тичкова