Постанова

Іменем України

21 листопада 2019 року

м. Київ

справа №320/8674/16-ц

провадження №61-2489св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 серпня 2018 року у складі судді Бахаєва І. М. та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 грудня 2018 року у складі колегії суддів Кримської О. М.. Бєлки В. Ю., Дашковської А. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання вчинити дії,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , в якому просила усунути перешкоди їй у користуванні та розпорядженні 3/10 частки домоволодіння АДРЕСА_1 шляхом знесення побудованих ОСОБА_3 будівлі вбиральні та паркану, розташованих між будівлями літньої кухні «Г-1» та житловим будинком «З-1» та побудованих ОСОБА_2 будівлі вбиральні та паркану, розташованих між будівлями житловим будинком «З-1» та житловим будинком «А-1», які влаштовані на території домоволодіння АДРЕСА_1 без згоди співвласника ОСОБА_1 ; визнати незаконними дії ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по знесенню будівлі вбиральні, позначеною на плані

літ. «К», загальною площею 2,1 кв.м, об`єктом 4 куб.м. по АДРЕСА_1 та зобов`язати їх відновити за їх власний рахунок до попереднього стану, а також стягнути з відповідачів у рівних частках судові витрати у виді судового збору.

Позов мотивовано тим, що позивачу на праві власності належить 3/10 частини домоволодіння АДРЕСА_1 . Інша частина домоволодіння належать відповідачам ОСОБА_2 - 3/10 частки, ОСОБА_3 - 1/10 частина та третій особі ОСОБА_4 - 3/10 частин.

Зазначене домоволодіння розташоване на неприватизованій земельній ділянці орієнтовною площею 1000 кв. м та складається згідно даних технічної документації з наступних об`єктів нерухомості: житлового будинку «А-1» загальною площею 133,9 кв. м, житловою площею 66, 6 кв. м, житлового будинку «Ж-1» загальною площею 47,8 кв. м, житловою площею 31,6 кв.м, житлового будинку «З-1» загальною площею 46,1 кв. м, житловою площею 35,2 кв.м та господарчих споруд: «Б-1» гараж-сарай, «В-1» - сарай, «Г-1» - літня кухня, «Д-1» - котельня, «Е-1» - сарай, «Л-1» - сарай, «И» - вбиральня та «К» - вбиральня.

За домовленістю співвласників склався порядок володіння та користування зазначеними частками, пропорційно долям кожного із співвласників, згідно якої у користуванні позивача знаходиться житловий будинок «Ж-1», сарай «Л-1» та вбиральня «К».

Разом з тим, у 2014 році ОСОБА_3 та ОСОБА_2 самовільно знесено вбиральню «К», якою позивач безперешкодно користувалася протягом багатьох років, чим позбавлено її права використовувати приміщення вбиральні, яке належало їй на праві спільної часткової власності.

Незважаючи на незначну частку (1/10), яка належить ОСОБА_3 та 3/10 частки ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, останні самовільно зайняли значну частину земельної ділянки, яка не відповідає належним їм часткам, при цьому самовільно, без згоди позивача влаштували паркан і хвіртки, а у 2014 році самовільно побудували власні вбиральні, якими користуються на власний розсуд, та в той же час зайняли частину земельної ділянки під вбиральнею «К» після її самовільного знесення.

Позивач вважає, що внаслідок дій відповідачів її права на власність були суттєво порушено.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 серпня 2018 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду22 грудня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що побудовані відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 будівлі вбиралень та паркану не є самочинним будівництвом. Позивач не навів та не надав жодного доказу та підстав у створенні відповідачами йому перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном при неможливості усунення перешкод в інший спосіб.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення та задовольнити позов.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів попередніх інстанцій, викладені в оскаржуваних рішеннях не відповідають обставинам справи та ґрунтуються на недопустимих доказах. Суди не врахували, що існують реальні перешкоди в реалізації прав позивача на власність, які безпосередньо чинять відповідачі.

Судами не враховано, що в даному випадку існує усний договір про порядок володіння та користування спільним майном, згідно якого у користуванні позивача знаходилася вбиральня позначена літ. «К», що знайшло своє підтвердження в ході розгляду справи, оскільки дані обставини були визнані відповідачами та підтверджені свідками з їх сторони. Згідно даного договору будівля вбиральні знаходилася в користуванні всіх співвласників до того часу, поки відповідачі не побудували свої, після чого демонтували будівлю вбиральні «К» та почали використовувати дану частину земельної ділянки для власних потреб, що є неприпустимим, оскільки суперечить закріпленим нормам щодо реалізації спільної часткової власності.

Таким чином, судами першої та апеляційної інстанції невірно було визначено правову природу спірних відносин і допущено порушення норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних рішень, що в свою чергу тягне за собою наявність підстав для їх скасування.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, ОСОБА_3 , заперечує проти доводів позивача та просить залишити ухвалені у справі рішення без змін, посилаючись на її законність і обґрунтованість.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

У справі, яка переглядається установлено, що співвласники за домовленістю визначили фактичне користування земельною ділянкою, огородивши межі своїх ділянок парканами. Порядок користування співвласниками житловими будинками та господарськими спорудами також визначено за їх домовленістю.

Суди правильно виходили з того, що оскільки позивач не довела факт існування перешкод у здійсненні нею користування та розпорядження належним їй майном, а також не надала належних і допустимих доказів, що побудовані відповідачем паркан, ворота, вбиральня порушують її права та інтереси, то недоведеність цих фактів виключає необхідність відповідачам доводити правомірний характер своєї поведінки, а отже і відсутні підстави для задоволення позову, зокрема із застосуванням обраного позивачем способу захисту прав.

Позивач, посилаючись на те, що відповідачі позбавили її права використовувати приміщення вбиральні, яка належала їй на праві спільної часткової власності, не надала доказів того, що зазначена вбиральня, яка демонтована у 2014 році, знаходились у її особистому користуванні.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 серпня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 грудня 2018 року у залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська