ПОСТАНОВА

Іменем України

07 листопада 2019 року м. Кропивницький

справа № 385/1743/18

провадження № 22-ц/4809/1613/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Карпенка О.Л.,

за участі секретаря - Тимошенко Т.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - державний реєстратор Кіровоградської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації Мешков Олександр Олегович ,

треті особи - ОСОБА_3 , АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСОЦБАНК»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 09 серпня 2019 року у складі судді Іванової Л.А. і

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до державного реєстратора Кіровоградської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» та просила:

- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Мешкова Олександра Олеговича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 41123891 від 16.05.2018;

- скасувати запис про право власності № 26171857 в реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно, який був внесений на підставі рішення 41123891 від 16.05.2018.

Позовна заява мотивована тим, що 28.10.1998 позивач уклала договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 , яка, як потім стало відомо, була відчужена їй за підробленими документами, що в подальшому встановлено судом.

У квартирі позивач зі свою родиною проживає до сьогоднішнього дня, однак власником квартири вона так і не стала, та згідно державного реєстру прав власності на нерухоме майно власником вказаної квартири значився ОСОБА_3 , який фактично жодного відношення до квартири не має.

На даний час ОСОБА_1 подала позов до суду про визнання за нею права власності на квартиру за набувальною давністю.

Проте, в серпні 2018 року їй згідно інформації, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що квартира АДРЕСА_2 , перереєстрована державним реєстратором Мешковим О.О. за № 41123891 від 14.05.2018 та власником зазначеного нерухомого майна являється АТ «УКРСОЦБАНК».

Підставою виникнення права власності відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно став іпотечний договір № 2079 від 30.05.2006, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Новицькою І.О., договір кредиту № 917-Ф01 від 30.05.2006, видавник АКЦІОНЕРНО-КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК СОЦІАЛЬНОГО РОЗВИТКУ «УКРСОЦБАНК» та рекомендоване повідомлення, серія та номер: 14 0, видане 22.03.2018, видавник: Укрпошта; повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, серія та номер: /В/УСБ-483, виданий 22.03.2018, видавник: ПАТ «УКРСОЦБАНК».

Таким чином, на сьогоднішній день фактично змінився власник квартири, в якій позивач проживає та на право власності якої претендує.

Рішення державного реєстратора Мешкова О.О. являється незаконним, з тих підстав, що порушено процедуру реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відповідно до чинного законодавства, з огляду на те, що власником спірної квартири був зареєстрований ОСОБА_3 , який у даній квартирі жодного дня не проживав та ніякого відношення до неї не має.

Між ОСОБА_3 та АКБ СР «УКРСОЦБАНК» 30.05.2006 був укладений кредитний договір, відповідно до якого Банк надав ОСОБА_3 у тимчасове користування кошти у сумі 28 300 доларів США, та крім того, між тими самими сторонами був укладений іпотечний договір, предметом якого стала квартира АДРЕСА_2 .

АТ «УКРСОЦБАНК», як правонаступник АКБ СОЦІАЛЬНОГО РОЗВИТКУ «УКРСОЦБАНК» надіслав іпотекодавцю ОСОБА_3 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням за місцем його проживання, яке нібито ОСОБА_3 отримав в березні 2018, про що у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення № 140 знаходиться його підпис.

Проте, фактично вказаний лист ОСОБА_3 не отримував, що підтверджується листом ПАТ «Укрпошта» від 14.09.2018 № 210/26-04, з якого вбачається, що поштове відправлення № 140 з рекомендованим повідомленням про вручення відправлене 27.03.2018 із м. Чернігова на ім`я ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 , надійшло до обслуговуючого відділення поштового зв`язку Кропивницький-6 30 березня 2018 року, та протягом встановленого терміну поштове відправлення адресатом не одержане, тому 13.04.2018 повернуте за зворотною адресою за терміном зберігання.

Таким чином поштове відправлення, яке стало підставою реєстрації права власності на нерухоме майно, не було фактично вручено адресату та повернуто відправнику, а державному реєстратору подано неправдиву інформацію про отримання поштового відправлення.

Вказана реєстраційна дія та запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено з порушенням норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а запис про державну реєстрацію права власності на квартиру за АТ «УКРСОЦБАНК» є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки жодної вимоги також не було отримано самим боржником ОСОБА_3 , що також є порушенням постанови Кабінету Міністрів України.

Більш того, на момент переходу права власності на квартиру до банку, державним реєстратором не було враховано Закон України «Про мораторій стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 09 серпня 2019 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач звернулася до суду, заявляючи вимоги до державного реєстратора, а не сторін оспорюваних правовідносин ОСОБА_3 та АТ «УКРСОЦБАНК», які заявлені позивачем як треті особи.

Окрім того, оскаржуваним рішенням державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, не були порушені права та інтереси позивача ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Судом не враховано, що правовідносини склались не між фізичними особами, а між посадовою особою - державним реєстратором та громадянином.

Суд не надав оцінку законності дій державного реєстратора, в тому, що рішення державного реєстратора Мешкова О.О. є незаконним, оскільки порушено процедуру реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відповідно до чинного законодавства.

У порушення вимог п.61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, не було належним чином перевірено факт отримання позивачем копії письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця та документів, що підтверджують наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.

Суд повинен був встановити наявність або відсутність в діях державного реєстратора порушень вимог закону, проте суд не дослідив вказані обставини, що свідчать про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Від АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРСОЦБАНК» надійшов відзив на апеляційну скаргу про залишення апеляційної скарги без задоволення.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник адвокат Коробейніков А.В. підтримали доводи апеляційної скарги, представник АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРСОЦБАНК» адвокат Луньова А.Г. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився надав письмову заяву про розгляд справи без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чиє інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що за договором купівлі-продажу квартири від 28.10.1998, посвідченим приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Корчак Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1063, ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 червня 2001 року (справа № 2-375/2001), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 24 жовтня 2001 року, та набрало законної сили 24 жовтня 2001 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу від 28.10.1998, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу № 1063.

Цим же рішенням вирішено виселити ОСОБА_1 з кв. АДРЕСА_2 , зобов`язано її не чинити перешкоди ОСОБА_5 в користуванні квартирою.

Вселено ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_2 .

В задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою, прописці та стягнення моральної шкоди відмовлено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 серпня 2005 року (справа № 2-375/2001) відстрочено виконання рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12.06.2001 до набрання чинності та виконання рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25.06.2005 про стягнення з Управління казначейства на користь ОСОБА_1 78 300 грн матеріальної шкоди.

Вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 лютого 2006 року, який залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 04.04.2006, ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 143 КК України, в редакції 1960 року, ч. 3 ст. 358 КК України, та призначено покарання за ч. 2 ст. 143 КК України, в редакції 1960 року, у виді позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією 1/2 частини майна, яке належить йому на праві особистої власності; за ч. 3 ст. 358 КК України, у вигляді арешту строком на 5 місяців.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно до відбування призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією 1/2 частини майна, яке належить йому на праві особистої власності.

Зазначеним вироком встановлено, що ОСОБА_6 28.10.1998 ввів потерпілу ОСОБА_1 в оману та зловживаючи її довірою, прийшли до приватного нотаріуса Корчак Л.В., де використовуючи підроблені документи уклав з ОСОБА_1 недійсний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , та отримав від потерпілої ОСОБА_1 шляхом обману гроші в сумі 4 500 доларів США, що по курсу НБУ становило на той час 15 426 грн, заподіявши тим самим потерпілій значної матеріальної шкоди.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10.09.2010, яке набрало законної сили 17.02.2011, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок злочину задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 35 595 грн майнової шкоди.

Кіровським районним судом м. Кіровограда 23.09.2011 було видано виконавчий лист № 2-1611, який пред`явлено стягувачем до Кіровського ВДВС Кіровоградського міського управління юстиції та постановою державного виконавця про повернення виконавчого листа стягувачеві від 30.03.2012, зазначений виконавчий було повернуто стягувачеві на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення.

Повторно виконавчий лист до примусового виконання стягувачем ОСОБА_1 не пред`являвся.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири із розстроченням платежу від 30.05.2006, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Новицькою І.О., зареєстрованого в реєстрі за № 2067 та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 30.05.2006, ОСОБА_7 передав у власність, а ОСОБА_3 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_2 , яка належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 24 грудня 2004 року Писаковською О .І. , приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу по р.№ 3830, зареєстрованого нею ж в Державному реєстрі правочинів 24 грудня 2004 року за № 401184 та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно обласним комунальним підприємством «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 28 грудня 2004 року, номер запису 3258 в книзі 13.

30 травня 2006 року між АКБ СОЦІАЛЬНОГО РОЗВИТКУ «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є ПАТ «УКРСОЦБАНКк» та ОСОБА_3 був укладений договір кредиту № 917-Ф01, за умовами якого Банк надав Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового призначення кредит в сумі 28300,00 доларів США зі строком повернення кредиту не пізніше 29.05.2026.

В забезпечення виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань за кредитним договором 30 травня 2006 року між Банком та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, відповідно до якого Позичальник передав в іпотеку Банку спірну квартиру АДРЕСА_2 .

При укладенні Іпотечного договору приватним нотаріусом Новицькою І.О. перевірено належність квартири Іпотекодавцю, про що зроблено запис на договорі.

Виконавчим листом № 2-789/10, виданим Ленінським районним судом м. Кіровограда 03.08.2010 на виконання рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10.02.2010, за яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь АКЦІОНЕРНО-КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ СОЦІАЛЬНОГО РОЗВИТКУ «УКРСОЦБАНК» заборгованість за договором кредиту № 17-Ф01 від 30 травня 2006 року в розмірі 361 638 грн 70 коп.

ПАТ «УКРСОЦБАНК» було направлено ОСОБА_3 на декілька адрес, повідомлення від 22.03.2018 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, в якому (повідомленні) зазначено, що ПАТ «УКРСОЦБАНК» має право вимоги заборгованості по кредитному договору № 420/917-Ф01 від 30.05.2006, згідно якого являється іпотекодержателем нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 46,3 кв. м., в тому числі житловою площею 31,4 кв.м., що є предметом договору іпотеки, яким забезпечено виконання зобов`язання по зазначеному договору.

Крім того, банк зазначив про необхідність сплати боргу по кредитному договору, розмір якого станом на 19 лютого 2018 року складає 70 307,72 дол. США, що відповідно до курсу НБУ станом на 19 лютого 2018 року складає 1 897 667,87 грн.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» Банк задовольнив забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки (рішення державного реєстратора Мешкова О.О., Кіровоградська обласна філія комунального підприємства "Центр державної реєстрації", Кіровоградська обл., № 41123891 від 14.05.2018 ), а саме: АДРЕСА_1 , яка знаходилась в іпотеці Банку відповідно до умов Іпотечного договору від 30.05.2006.

Позивач ОСОБА_1 оспорює правомірність переходу права власності від попереднього власника ОСОБА_3 до АТ «УКРСОЦБАНК», посилаючись, про порушення процедури реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і, відсутність доказів отримання іпотекодавцем ОСОБА_3 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням.

При цьому, ОСОБА_1 звертається з позовом до державного реєстратора Кіровоградської обласної філії комунального підприємства "Центр державної реєстрації" Мешкова О.О., який прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за АТ «УКРСОЦБАНК», а банк та попередній власник квартири ОСОБА_3 залучені до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

На відміну від позивача відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Згідно висновку Верховного Суду викладеного в постанові від 25.04.2018 року у справі № 185/10105/15-ц за теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Відповідно до статті 51 ЦПК України, чинної на час ухвалення рішення, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року).

Позивач ОСОБА_1 оспорює правомірність переходу права власності від попереднього власника ОСОБА_3 до АТ «УКРСОЦБАНК», посилаючись про порушення процедури реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та на відсутність доказів отримання іпотекодавцем ОСОБА_3 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням.

При цьому, ОСОБА_1 звертається з позовом до державного реєстратора Кіровоградської обласної філії комунального підприємства "Центр державної реєстрації" Мешкова О.О., який прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за АТ «УКРСОЦБАНК», а банк та попередній власник квартири ОСОБА_3 залучені позивачем до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог.

За приписами ст.42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ст.48 ЦПК).

Третіми особами можуть бути особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору (ст.52 ЦПК) та які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору (ст.53 ЦПК).

Отже, відповідач та треті особи мають різне процесуальне становище під час розгляду цивільних справ та мають відмінності у своїх правах та обов`язках і відповідач та треті особи не є тотожними поняттями.

Якщо під час розгляду справи судом будуть вирішуватися питання про права, свободи чи інтереси особи, ця особа залучається до участі у справі в якості відповідача, а не третьої особи.

Оскільки під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора вирішувалися права АТ «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_3 щодо квартири АДРЕСА_2 , банк та ОСОБА_3 повинні були залучені до участі у справі в якості відповідачів, а не третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Залучення до участі у справі співвідповідача або заміна неналежного відповідача здійснюється судом першої інстанції за клопотанням позивача відповідно до приписів ст.51 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції позбавлений можливості на стадії перегляду справи в апеляційному порядку вирішувати питання щодо зміни процесуального статусу осіб, які беруть участь у справі та залучати співвідповідачів, процесуальні права яких, значно ширші ніж права третьої особи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Крім того, стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

В розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів наведено уст. 16 ЦК України.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд вірно виходив з того, що у поданій ОСОБА_1 позовній заяві не зазначено за захистом якого саме порушеного права вона звернулася до суду заявляючи вимоги до державного реєстратора про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а не до сторін оспорюваних правовідносин ( ОСОБА_3 та АТ «УКРСОЦБАНК»), які заявлені позивачем третіми особами.

Суд дійшов правильного висновку, що оскаржуваним позивачем рішенням державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, не були порушені права та інтереси позивача ОСОБА_1 , оскільки вона не має визначених законом прав на квартиру АДРЕСА_2 .

Обраний ОСОБА_1 спосіб захисту не призведе до відновлення будь-яких її прав, оскільки скасування рішення державного реєстратора та скасування запису про право власності на спірну квартиру не буде підставою для набуття нею права власності чи права користування квартирою АДРЕСА_2 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 09 серпня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 15.11.2019.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді А. М. Головань

О. Л. Карпенко