КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Мостової Г.І.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 21 червня 2018 року у складі судді Ладиченко С.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Іноваційно-виробнича компанія «РАМІНТЕК», третя особа: ОСОБА_2 , про скасування рішення та наказу про звільнення, поновлення на роботі,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Іноваційно-виробнича компанія «РАМІНТЕК» (надалі - ТОВ «Іноваційно-виробнича компанія «РАМІНТЕК») про скасування рішення та наказу про звільнення, поновлення на роботі.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21 червня 2018 року провадження у справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати ухвалу районного суду та направити справу для продовження розгляду до того ж суду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивачем, як посадовою особою, оскаржується рішення в частині його звільнення з посади Директора на підставі ст. 41 КЗпП України, що свідчить про порушення саме трудових прав позивача та вказує на наявність підстав про віднесення даного спору до трудових, внаслідок чого даний спір підлягає розгляду виключно в порядку цивільного судочинства.

Посилаючись на те, що районний суд, закриваючи провадження у справі, належним чином, не дослідив ні суб`єктний склад учасників спору, ні характер спірних правовідносин, оскільки позивача було звільнено з посади Директора на підставі ст. 41 КЗпП України, а не усунуто від виконання своїх обов`язків на підставі ч. 3 ст. 99 ЦК України, а отже, рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1рп/2010 в принципі не може бути застосовано до правовідносин у справі № 752/24667/17, оскільки таке рішення ніяк не тлумачить випадки звільнення особи на підставі ст. 41 КЗпП України та не охоплює такі правовідносини, скаржник просить апеляційну скаргу задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Іноваційно-виробнича компанія «РАМІНТЕК», зазначає, що позивач у апеляційній скарзі наводить ряд судових рішень, які на його думку підтверджують його позицію, викладену у апеляційній скарзі, що не відповідає дійсності. Посилаючись на висновки Верховного Суду, викладених у постановах у справі № 691/427/18 від 30 жовтня 2019 року та у справі № 758/872/16 від 23 жовтня 2019 року, представник відповідача просить апеляційну скаргу відхилити.

Колегія суддів, вислухавши представника ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, представника ТОВ «Іноваційно-виробнича компанія «РАМІНТЕК», який просив апеляційну скаргу відхилити, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Закриваючи провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, районний суд виходив з того, що заявлені позивачем вимоги вирішуються за правилами розгляду корпоративних спорів.

Районний суд, постановляючи ухвалу, з достатньою повнотою з`ясував обставини справи та надав належну оцінку наявним у справі доказам.

У статті 125 Конституції України вказано, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне, між собою.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Твердження апеляційної скарги про те, що закриваючи провадження у справі, суд належним чином, не дослідив ні суб`єктний склад учасників спору, ні характер спірних правовідносин, оскільки позивача було звільнено з посади директора на підставі ст. 41 КЗпП України, а не усунуто від виконання своїх обов`язків на підставі ч. 3 ст. 99 ЦК України, а отже, рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1рп/2010 в принципі не може бути застосовано до правовідносин у справі № 752/24667/17, оскільки таке рішення ніяк не тлумачить випадки звільнення особи на підставі ст. 41 КЗпП України та не охоплює такі правовідносини, колегія суддів визнає такими, що не вказують на наявність правових підстав до розгляду даної справи в порядку цивільного судочинства.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені у частині першій статті 19 ЦПК України, у якій визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції і розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин в усіх випадках, за виключенням, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне.

По-друге, таким критерієм є суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Порядок створення та діяльності господарських товариств, одним із різновидів яких є товариство з обмеженою відповідальністю урегульовано у низці нормативних актів, серед яких Цивільний кодекс України (далі - ЦК України), Господарський кодекс України (далі - ГК України), Закон України від 19 вересня 1991 року № 1576-XII «Про господарські товариства» (далі - Закон № 1576-XII).

Згідно частини третьої статті 81 ГК України та частини першої статті 50 Закону № 1576-XII товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами.

Відповідно до змісту частини першої статті 167 ГК України корпоративні права визначаються як права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи у управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно з частиною третьою статті 167 ГК України корпоративні відносини визначаються як відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Повноваженнями щодо управління товариством наділені учасники товариства, права яких передбачено у статті 10 Закону № 1576-XII.

Управління товариством здійснюють його органи, якими є загальні збори учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (частини перша, друга статті 97 ЦК України). У товариствах, в яких законом чи установчими документами передбачено утворення виконавчого органу, здійснення управлінської діяльності покладено на нього (статті 23 Закону № 1576-XII).

Відповідно до статті 58 Закону № 1576-XII вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

У частині першій статті 98 ЦК України передбачено, що загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і тих, що належать до компетенції інших органів товариства.

Компетенція загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю визначена у статті 59 Закону № 1576-XII, яка також відсилає до статті 41 цього закону. Відповідно до зазначених норм до компетенції зборів товариства з обмеженою відповідальністю належить утворення і відкликання виконавчого та інших органів.

Відповідно до частини першої статті 99 ЦК України виконавчий орган створюють загальні збори товариства. У частині 3 статті 99 ЦК України передбачено, що члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов`язків, якщо у установчих документах не визначені підстави їх усунення.

Згідно статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. У КЗпП України визначено виключний перелік підстав припинення трудового договору.

За приписом частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений частиною третьою статті 99 ЦК України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання із ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

У зв`язку з цим припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Зважаючи на це, зміст положень частини третьої статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав.

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.

Конституційний Суд України у Рішенні від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України (у попередній редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 13 травня 2014 року № 1255-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів») зазначив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним.

Висновок про необхідність розгляду зазначеної категорії справ у порядку господарського судочинства викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 145/1885/15-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року № 510/456/17.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України, викладене Конституційним Судом України у рішенні від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010.

При цьому, колегія суддів враховує у те, що ОСОБА_1 у позовній заяві просить визнати незаконними та скасувати рішення загальних зборів учасників ТОВ «Іноваційно-виробнича компанія «РАМІНТЕК» щодо його директора.

У відповідності до п.12.1 Статуту ТОВ «Іноваційно-виробнича компанія «РАМІНТЕК» загальні збори учасників є вищім органом товариства.(а.с.67-82). До виключної компетенції загальних зборів відповідно до п.п.5 п.. 12.1. статуту товариства відноситься обрання та відкликання його директора. За змістом п.16.1. статуту товариства «Директор» є одноособовим виконавчим органом товариства та є підзвітним загальним зборам учасників товариства.

Ці положення статуту відповідають положенням статті 97 ЦК України, яка визначає органи, які здійснюють управління товариством.

За таких обставин, посилання апеляційної скарги на те, що позивачем, як посадовою особою, оскаржується рішення в частині його звільнення з посади Директора на підставі ст. 41 КЗпП України, що свідчить про порушення саме трудових прав позивача та вказує на наявність підстав про віднесення даного спору до трудових, внаслідок чого даний спір підлягає розгляду виключно в порядку цивільного судочинства, колегія суддів визнає необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права районним судом застосовано правильно.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 21 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: