Справа № 487/3780/18
Провадження № 2/487/1323/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2019 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Гаврасієнко В.О., за участю секретаря судового засідання Полінкевич К.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення боргу за договором позики та визнання права власності на нерухоме майно

В С Т А Н О В И В:

13.06.2018 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення боргу за договором позики та визнання права власності на нерухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтовуванні тим, що 01 червня 2011 року між ОСОБА_2 та її батьком ОСОБА_4 , було укладено нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів, за умовами якого батько, як позикодавець, надавав відповідачеві в позику 304 604 гривень, що на той час було еквівалентно 38 080 доларів США, під умову повернення не пізніше 01 грудня 2011 року.

Пунктом 6 цього договору передбачено, що вказаний договір укладається за домовленістю сторін з встановленням забезпечення квартирою АДРЕСА_1 , належна позичальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після його смерті, позивач, як його дочка та ОСОБА_3 як його онука - в порядку спадкування за законом прийняли спадщину, на 3/4 частки та 1/4 частку - відповідно. Під час прийняття спадщини вона дізналась про існування договору позики та боргу по ньому на користь батька. Враховуючи той факт, що доказів про повернення позики відповідач не надав, позивач просила, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_4 за договором позики, звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 та визнати право власності на вказану квартиру в частинах 3/4 за позивачкою та 1/4 частина за ОСОБА_3 .

Представник позивача ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові та просив про їх задоволення у повному обсязі, в подальшому до судового засідання не з`явився, суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_6 у судовому засідання позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем пропущений строк позовної давності. Також зазначив, що відповідачем батьку позивача ОСОБА_4 грошові кошти за договором позики повернуті у повному обсязі, але докази на підтвердження зазначених обставин він наддати не може, в подальшому до судового засідання не з`явився, надав до суду заяву, у якій просив слухати справу без його участі, у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Суд, дослідивши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного.

Згідно з вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 01 червня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , було укладено нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів, за умовами якого ОСОБА_4 , як позикодавець, надав відповідачу в позику 304 604 гривень, що на той час було еквівалентно 38 080 доларів США, під умову повернення не пізніше 01 грудня 2011 року.

Відповідно до п. 4 Договору позичальник зобов`язаний повернути отримані кошти в строк до 01.12.2011 року.

Однак, до цього часу зобов`язання по поверненню суми позики відповідачем не виконано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позикодавець ОСОБА_4 , який є батьком позивача, помер.

Порядок прийняття спадщини, визначений Главою 87 ЦК України.

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняли в порядку спадкування за законом, позивач ОСОБА_1 , як його дочка та ОСОБА_3 як його онука - на 3/4 частки та 1/4 частку - відповідно.

Згідно із вимогами ч. 1ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1ст. 533 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні зазначений грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 6 договору позики грошових коштів від 01.06.2011 року передбачено, що вказаний договір укладається за домовленістю сторін з встановленням забезпечення - квартира АДРЕСА_1 , належна позичальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Також у даному договорі приватним нотаріусом накладено заборону відчуження зазначеного у договорі майна.

Згідно статті 546, 547 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 1 Закону України «Про заставу» та стаття 572 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до частини першої статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 1 Закону України «Про заставу`та стаття 572 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.

Законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет застави в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого заставою зобов`язання.

Договір про задоволення вимог заставодержателя або відповідне застереження в договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу заставодержателю права власності на предмет застави у рахунок виконання основного зобов`язання; право заставодержателя від свого імені продати предмет застави будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу заставодержателю права власності на предмет застави в позасудовому порядку, так і надання заставодержателю права від свого імені продати предмет застави як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог заставодержателя чи застереження в договорі застави на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що положення Закону України «Про заставу» не містять можливості визнання права власності на предмет застави за заставодержателем за рішенням суду.

Заставодержатель може задовольнити забезпечену заставою вимогу шляхом набуття права власності на предмет застави. Правовою підставою для реєстрації права власності заставодержателя на майно, яке є предметом застави, є договір про задоволення вимог заставодержателя або відповідне застереження в договорі застави, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу заставодержателю права власності на предмет застави в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності заставодержателя на нерухоме майно, що є предметом застави, може бути оскаржене заставодавцем у суді.

Тобто для реалізації заставодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку заставодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Таким чином, передача заставодержателю права власності на предмет застави є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог заставодержателя шляхом визнання права власності на предмет застави - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України, положень Закону України «Про заставу» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нього заставодержателем.

Пунктом 8 договору позики грошових коштів від 01.06.2011 року передбачено, що в разі, коли позичальник своєчасно не поверне позикодавцю позику згідно визначеного у пункті 4 цього договору строку, право власності на вищевказане нерухоме майно переходить до позикодавця.

Умовами зазначеного договору не передбачено звернення стягнення на предмет застави у судовому порядку шляхом визнання права власності, унаслідок чого відсутні правові підстави для звернення стягнення на предмет застави в обраний заставодержателем спосіб, оскільки такий спосіб захисту порушених прав є позасудовим способом захисту.

Отже, для реалізації заставодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку заставодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 520/6819/14-ц (провадження № 14-343цс18).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі викладеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині визнання права власності на предмет застави - нерухоме майно, задоволенню не підлягають.

Також судом із досліджених у судовому засіданні матеріалів цивільної справи №487/5833/16-ц встановлено, що 15.11.2016 року ОСОБА_7 зверталась до Заводського районного суду м. Миколаєва із позовною заявою до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення боргу за договором позики шляхом визнання права власності на нерухоме майно, яку ухвалою Заводського районного суду від 26.06.2017 року залишено без розгляду.

13.06.2018 року позивач звернулась до суду із даною позовною заявою.

Згідно ст.ст. 257 , 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В даному випадку позивач довідалась про порушення свого права пясля прийняття спадщии після смерті батька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Таким чином, позивачем не пропущений строк позовної давності, як зазначав у судовому засідання представник позивача.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно приписів ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Оцінивши надані суду докази у їх сукупності, встановивши дійсний характер спірних правовідносин між сторонами, з врахуванням тієї обставини, що позичальник належним чином не виконав своїх зобов`язань за Договором позики, існують підстави для звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення утвореної заборгованості, тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення утвореної заборгованості.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволених вимог у розмірі 4405,00 грн.

Керуючись ст.ст. 6, 7, 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення боргу за договором позики та визнання права власності на нерухоме майно - задовольнити частково.

Звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за договором позики грошових коштів від 01.06.2011 року, де частка ОСОБА_1 складає 3/4, частка ОСОБА_3 складає 1/4.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 4405,00 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , проживає: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Третя особа: ОСОБА_3 , зареєстрована: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя В.О. Гаврасієнко