Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 757/39207/16-ц

провадження № 61-26501св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - Суткевича Олексія Олександровича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 квітня 2017 року у складі судді Москаленко К. О. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Прокопчук Н. О., Саліхова В. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просив визнати такими, що не відповідають дійсності, принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача відомості, поширені ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме: «Будучи представником політичної влади, яка висунула мене на посаду Міністра, в останні місяці він ( ОСОБА_1 ) зробив багато, що б блокувати мою роботу і роботу всього Міністерства. Спочатку підконтрольні депутати ОСОБА_1 від БПП розробили постанову про мою відставку, передали її партії «Відродження», та ті в результаті за кілька місяців зібрали аж 18 голосів. Протягом року ОСОБА_1 активно лобіював своїх людей на посаду генерального директора Укрхімтрансаміак. ОСОБА_1 маючи безпосередній інтерес до цієї компанії, де замість того що б скинути регіонала ОСОБА_15, завів своїх людей, які в підсумку спільно керують цим підприємством. Депутати від БПП підконтрольний ОСОБА_1 тиснув на призначення в Укрзовнішінформ, підприємства порошкової металургії, Національного агентства акредитації України та кілька інших підприємств. Кульмінацією цього кадрового свавілля і бажання повного підпорядкування потоків стало бажання мати свого зама в Міністерстві економіки, що відповідатиме за Нафтогаз та інші державні підприємства. Кандидат, в результаті, 2 дня назад, приніс повний пакет документів для призначення і заявив: « Я ваш новий зам. Я в команді ОСОБА_1 та моя кандидатура узгоджена на верху.» Після цього мені надійшов дзвінок з Адміністрації президента з настійною рекомендацією взяти цю людину, а так само ще одного на посаду зам міністра і по обороні……».

Зобов`язати відповідача за власний рахунок спростувати недостовірну інформацію, поширену стосовно позивача шляхом розміщення на сайті www.ukrinform.ua/ оголошення резолютивної частини рішення у цій справі.

Позов мотивовано тим, що 03 лютого 2016 року під час прес-конференції, Міністром економічного розвитку і торгівлі України, ОСОБА_2 було поширено інформацію, яка стосується безпосередньо позивача та яку він вважає, недостовірною та такою, що порочить, принижує його честь і гідність як громадянина України та завдає шкоди його діловій репутації.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 квітня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Визнано такими, що не відповідають дійсності, принижують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 відомості, поширені ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1. а саме:

«Будучи представником політичної влади, яка висунула мене на посаду Міністра, в останні місяці він ( ОСОБА_1 ) зробив багато, що б блокувати мою роботу і роботу всього Міністерства.

Спочатку підконтрольні депутати ОСОБА_1 від БПП розробили постанову про мою відставку, передали її партії «Відродження», та ті в результаті за кілька місяців зібрали аж 18 голосів.

Протягом року ОСОБА_1 активно лобіював своїх людей на посаду генерального директора Укрхімтрансаміак.

ОСОБА_1 маючи безпосередній інтерес до цієї компанії, де замість того що б скинути регіонала ОСОБА_15, завів своїх людей, які в підсумку спільно керують цим підприємством.

Депутати від БПП підконтрольний ОСОБА_1 тиснув на призначення в Укрзовнішінформ, підприємства порошкової металургії, Національного агентства акредитації України та кілька інших підприємств.

Кульмінацією цього кадрового свавілля і бажання повного підпорядкування потоків стало бажання мати свого зама в Міністерстві економіки, що відповідатиме за Нафтогаз та інші державні підприємства.

Кандидат, в результаті, 2 дня назад, приніс повний пакет документів для призначення і заявив: «Я ваш новий зам. 2 в команді ОСОБА_1 та моя кандидатура узгоджена на верху.»

Після цього мені надійшов дзвінок з Адміністрації президента з настійною рекомендацією взяти цю людину а так само ще одного на посаду зам міністра і по обороні….».

Зобов`язано ОСОБА_2 за власний рахунок спростувати недостовірну інформацію, поширену стосовно ОСОБА_1 , шляхом розміщення на сайті www.ukrinform.ua/ оголошення резолютивної частини рішення у цій справі.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування судових витрат судовий збір у розмірі 551,21 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що відбулося поширення недостовірної та неправдивої інформації, якою звинувачують позивача у здійсненні тиску та втручання в діяльність відповідача.

Зобов`язуючи відповідача спростувати дану інформацію шляхом розміщення на сайті www/ukrinform.ua оголошення резолютивної частини рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що така інформація була поширена через сайт Укрінформ (www/ukrinform.ua).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 28 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_13 - представника ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 квітня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано такими, що не відповідають дійсності, принижують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 відомості, поширені ОСОБА_2: «Будучи представником політичної влади, яка висунула мене на посаду Міністра, в останні місяці він ( ОСОБА_1 ) зробив багато, що б блокувати мою роботу і роботу всього Міністерства.

Спочатку підконтрольні депутати ОСОБА_1 від БПП розробили постанову про мою відставку, передали її партії «Відродження», та ті в результаті за кілька місяців зібрали аж 18 голосів.

Протягом року ОСОБА_1 активно лобіював своїх людей на посаду генерального директора Укрхімтрансаміак. ОСОБА_1 маючи безпосередній інтерес до цієї компанії, де замість того що б скинути регіонала ОСОБА_15, завів своїх людей, які в підсумку спільно керують цим підприємством.

Депутати від БПП підконтрольний ОСОБА_1 тиснув на призначення в Укрзовнішінформ, підприємства порошкової металургії, Національного агентства акредитації України та кілька інших підприємств.

Кульмінацією цього кадрового свавілля і бажання повного підпорядкування потоків стало бажання мати свого зама в Міністерстві економіки, що відповідатиме за Нафтогаз та інші державні підприємства. Кандидат, в результаті, 2 дня назад, приніс повний пакет документів для призначення і заявив: «Я ваш новий зам. Я в команді ОСОБА_1 та моя кандидатура узгоджена на верху.».

Після цього мені надійшов дзвінок з Адміністрації Президента з настійною рекомендацією взяти цю людину а так само ще одного на посаду зам міністра і по обороні……».

Зобов`язано ОСОБА_2 за власний рахунок спростувати недостовірну інформацію, поширену відносно ОСОБА_1 , в той же спосіб, в якій вона була розповсюджена.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 551,21 грн судового збору.

Частково задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що вищезазначена інформація містить недостовірні дані, а не оціночні судження, оскільки, не містить алегорій, сатири, гіпербол, поширена інформація нічим не підтверджується, а тому, є недостовірною, принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача розмістити на сайті www/ukrinform.ua оголошення резолютивної частини рішення у цій справі, суд апеляційної інстанції виходив із того, що вимог до власника веб-сайту www/ukrinform.ua щодо розміщення та спростування недостовірної інформації, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, останній не висував.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

18 жовтня 2017 року представник ОСОБА_2 - адвокат Суткевич О. О. через засоби поштового зв`язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 вересня 2017 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є народним депутатом та публічною особою, свідомо відкритий для прискіпливого контролю за його особою з боку інших осіб. Уся інформація, що була оголошена ОСОБА_2 під час прес-конференції 03 лютого 2016 року, була власною публічною заявою щодо складності здійснення ним повноважень, впливу, тиску поза межами юридичних процедур на його діяльність, як державного діяча внаслідок позапроцесуальних дій інших осіб, зокрема ОСОБА_1 , як народного депутата України. Така заява відповідача має суспільний інтерес та жодним чином не стосувалась приватного життя позивача, проте судами попередніх інстанцій цьому не надано належної оцінки. Суди не розрізнили фактичні твердження і оціночні судження.

Доводи інших учасників справи:

У січні 2018 року до Верховного Суду надійшло заперечення на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_1 просить у задоволенні касаційної скарги представника ОСОБА_2 - Суткевича О. О. відмовити.

Додаткові пояснення:

07 листопада 2019 року представник ОСОБА_2 - адвокат Козаченко Т. А. подала до Верховного Суду додаткові пояснення до касаційної скарги.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Печерського районного суду міста Києва.

У грудні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у запереченні на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 вересня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог в касаційному порядку не оскаржується, а тому відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України, предметом касаційного перегляду в цій частині не є.

Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 03 лютого 2016 року під час прес-конференції, Міністром економічного розвитку і торгівлі України, ОСОБА_2 поширено інформацію, стосовно позивача, а саме: «Будучи представником політичної влади, яка висунула мене на посаду Міністра, в останні місяці він ( ОСОБА_1 ) зробив багато, що б блокувати мою роботу і роботу всього Міністерства.

Спочатку підконтрольні депутати ОСОБА_1 від БПП розробили постанову про мою відставку, передали її партії «Відродження», та ті в результаті за кілька місяців зібрали аж 18 голосів.

Протягом року ОСОБА_1 активно лобіював своїх людей на посаду генерального директора Укрхімтрансаміак. ОСОБА_1 маючи безпосередній інтерес до цієї компанії, де замість того що б скинути регіонала ОСОБА_15, завів своїх людей, які в підсумку спільно керують цим підприємством.

Депутати від БПП підконтрольний ОСОБА_1 тиснув на призначення в Укрзовнішінформ, підприємства порошкової металургії, Національного агентства акредитації України та кілька інших підприємств.

Кульмінацією цього кадрового свавілля і бажання повного підпорядкування потоків стало бажання мати свого зама в Міністерстві економіки, що відповідатиме за Нафтогаз та інші державні підприємства. Кандидат, в результаті, 2 дня назад, приніс повний пакет документів для призначення і заявив: « Я ваш новий зам. Я в команді ОСОБА_1 та моя кандидатура узгоджена на верху.»

Після цього мені надійшов дзвінок з Адміністрації президента з настійною рекомендацією взяти цю людину а так само ще одного на посаду зам міністра і по обороні……».

Національним антикорупційним бюро в ЄРДР зареєстровано кримінальне провадження №0000084 за фактом вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 364 КК України.

Згідно листа Спеціальної антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України від 22 квітня 2016 року адресований Голові депутатської фракції партії « Блок Петра Порошенка» Народному депутату України ОСОБА_14., за результатами досудового розслідування кримінального провадження № 0000037, твердження ОСОБА_2 , висловлені для преси, щодо вчинення на нього також незаконного впливу з боку позивача свого підтвердження не знайшли. Покази з цього приводу щодо фактичних, за яких, на його думку, вчинено тиск, не підтверджують його висловлювання у заяві для преси.

Частково задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що вищезазначена інформація містить недостовірні дані, а не оціночні судження, оскільки, не містить алегорій, сатири, гіпербол, поширена інформація нічим не підтверджується, а тому, є недостовірною, принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права:

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Таке право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом частини першої статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до частини другої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації.

За положеннями статей 270, 297 ЦК України окремим видом особистих немайнових прав є право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Статтями 15, 275 ЦК України передбачено право особи на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.

Частиною другою статті 302 ЦК України на особу, яка поширює інформацію, покладено обов`язок переконатися в її достовірності.

За практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. У свою чергу національна влада може втрутитися у процес реалізації норми статті 10 Конвенції, якщо, зокрема, це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Положеннями статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

В рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції, визнавши поширену інформацію недостовірною та зобов`язавши відповідачів її спростувати, не узяв до уваги відсутність достатнього балансу для необхідності втручання суду у процес реалізації особою права на свободу вираження поглядів.

Так, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції.

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня

2005 року у справі «Українська прес-група проти України» (заява

№ 72713/01) зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DEHAES GIJSELSv. BELGIUM, стор. 236, параграф 47).

При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (статі 3, 4, 6 Декларації.)

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій не врахували розуміння відомостей фактичного характеру, які не відповідають дійсності та порочать особу, та не розмежував такі відомості від думок, критичних висловлювань, ідей, оціночних суджень, висловлених відповідачем у порядку реалізації конституційного права на свободи вираження думки і слова щодо позивача, який є публічною особою.

Отже, оспорювана інформація входить до предмету суспільного інтересу, яка стосується публічної особи, межа критики якої є значно ширшою, стилістика інформації та застосовані мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні факти стосовно особи позивача, що стало підставою для висновку про те, що баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію порушено не було, а тому підстав для задоволення позовних вимог немає.

Поширена відносно позивача вищевикладена інформація є оціночним судженням, та відповідає засадам демократичного суспільства щодо свободи вираження поглядів стосовно публічної особи.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Рішення судів попередніх інстанцій не відповідають вимогам закону, а тому вони підлягають скасуванню.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають закону, а тому з підставі передбачених частиною першої та четвертої статті 412 ЦПК України, підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо судових витрат:

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню з ухваленням нового судового рішення, відповідно до статті 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 606,33 грн судового збору, сплаченого відповідачем за подання апеляційної скарги та 661,45 грн судового збору, сплаченого відповідачем за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 141, 00, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - Суткевича Олексія Олександровича задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 вересня 2017 рокув частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 606,33 грн судового збору, сплаченого відповідачем за подання апеляційної скарги та 661,45 грн судового збору, сплаченого відповідачем за подання касаційної скарги.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції апеляційного суду міста Києва від 28 вересня 2017 року втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
В. П. Курило