Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 1519/2-465/11

провадження № 61-17784св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Шоста одеська державна нотаріальна контора,

особа, яка подала апеляційну та касаційну скарги - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 17 квітня 2014 року у складі судді Плавича І. В. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від

01 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Кравця Ю. І., Журавльова О. Г.,

Комлевої О. С.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У березні 2009 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Шоста одеська державна нотаріальна контора, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що в грудні 1978 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Ворошиловського районного суду міста Донецька від 04 березня 2005 року, яке набрало законної сили 23 травня 2005 року.

В період шлюбу ними було придбано 3/4 ідеальну частку нежилого приміщення в будинку АДРЕСА_1 . Приміщення за згодою сторін було зареєстровано на ОСОБА_2 . На час розгляду справи про розірвання шлюбу позивачка звернулась до Ворошиловського районного суду міста Донецька з позовом до

ОСОБА_2 про поділ майна. При розгляді справи позивачеві стало відомо, що ОСОБА_2 без її згоди 20 жовтня 2004 року продав дане приміщення ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Шостої одеської нотаріальної контори Щукіною Л. С. за реєстровим № 4-4545 (бланк ВВМ № 931406).

Згоди на продаж позивач не давала, а на даний час приміщення зареєстроване за ОСОБА_3 . На вимоги позивача про повернення незаконно проданого приміщення відповідачами відмовлено. Під час розірвання шлюбу між позивачем і відповідачем не була досягнута домовленість про порядок користування зазначеним майном.

ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу 3/4 ідеальної частки нежилого приміщення в будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 , посвідчений 20 жовтня 2004 року державним нотаріусом Шостої одеської нотаріальної контори Щукіною Л. С. за реєстровим № 4-4545 (бланк ВВМ № 931406); повернути сторони за договором купівлі-продажу від 20 жовтня 2004 року в первісний стан та скасувати в державному реєстрі нерухомого майна державну реєстрацію права власності на спірне майно на ім`я ОСОБА_3 ; визнати за

ОСОБА_1 право власності на 3/8 ідеальну частку; стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від

27 березня 2012 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 жовтня 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 27 березня 2012 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 січня 2013 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 27 березня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19 жовтня 2012 року відмовлено.

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами заочного рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 27 березня 2012 року.

Заява мотивована тим, що відмовляючи у позові, суд зокрема виходив з того, що рішенням апеляційного суду Автономної Республіки Крим від

28 лютого 2011 року було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 ,

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Орлинівської сільської ради Балаклавського району міста Севастополя, ОСОБА_6 прокурора міста Севастополя в інтересах держави в особі Орлинівської сільської ради Балаклавського району міста Севастополя про визнання недійсними довіреностей, на підставі яких укладався оспорюваний правочин. Але пізніше заявнику стало відомо, що її касаційна скарга розглянута Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ та згідно ухвали від 13 червня 2012 року рішення апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 28 лютого 2011 року скасоване та залишено в силі рішення Бахчисарайського районного суду Автономної Республіки Крим від 01 листопада 2010 року, згідно якого оспорюванні довіреності визнано недійсними.

ОСОБА_1 просила скасувати заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 27 березня 2012 року у зв`язку із нововиявленими обставинами та ухвалити нове рішення про задоволення позову, визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20 жовтня 2004 року, скасувати реєстрацію права власності та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку спірного приміщення в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 17 квітня 2014 року заяву ОСОБА_1 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами заочного рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 27 березня 2012 року - задоволено.

Заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 27 березня 2012 року скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Шоста одеська державна нотаріальна контора, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними - задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 3/4 ідеальної частки нежилого приміщення за адресою:

АДРЕСА_1 , укладений 20 жовтня 2004 року між ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської нотаріальної контори Щукіною Л. С., під реєстровим № 4-4545

(бланк ВВМ № 931406).

Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності на 3/4 ідеальну частку нежилого приміщення за адресою:

АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 .

Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 3/8 ідеальну частку нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 3/8 ідеальну частку нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму оплаченого державного мита (судового збору) у розмірі 51,00 грн.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми оплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 30,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із їх доведеності та обґрунтованості.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 відхилено.

Заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 17 квітня

2014 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 -

ОСОБА_7 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

11 березня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв`язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 17 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2017 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що хоча ОСОБА_4 не приймала участі у справі, її право порушено, оскільки вона є власником спірного приміщення, в якості відповідача чи третьої особи вона не була залучена та про розгляд справи їй було невідомо.

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, не дотримався імперативних вимог статті 362 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції), оскільки заява про перегляд рішення за нововиявленими обставинами була подана до суду через 11 місяців після набрання законної сили судовим рішенням, що заявник вважав нововиявленою обставиною та підставою для звернення з заявою.

ОСОБА_1 неправильно обрала спосіб захисту порушеного права, оскільки права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України, тоді як такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Законодавством не передбачено недійсність угоди при відчуженні спільного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, відсутність такої згоди саме по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Доводи інших учасників справи:

У травні 2017 року від ОСОБА_1 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення, яке мотивовано тим, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки доводи заявника не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Додаткові доводи заявника:

29 серпня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв`язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ додаткові пояснення до касаційної скарги.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 квітня 2017 року поновлено ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження заочного рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 17 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2017 року. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Малиновського районного суду міста Одеси.

У квітні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

Розпорядженням від 10 червня 2019 року № 640/0/226-19 за касаційним провадженням № 61-17784св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 10 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у запереченні на касаційну скаргу, врахувавши аргументи, наведені у додаткових поясненнях до касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 25 грудня 1978 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Ворошиловського районного суду міста Донецька від 04 березня 2005 року, яке набрало законної сили 23 травня 2005 року.

17 грудня 2002 року ОСОБА_2 було придбано 3/4 ідеальних часток нежилого приміщення в будинку АДРЕСА_1 .

Таким чином, право власності на спірне майно було набуте у власність відповідачем ОСОБА_2 в період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1

20 жовтня 2004 року ОСОБА_2 продав 3/4 ідеальних часток нежилого приміщення в будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 20 жовтня

2004 року, що був посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської нотаріальної контори Щукіною Л. С. за реєстровим № 4-4545

(бланк ВВМ № 931406).

Згідно копії довіреності від 06 серпня 2004 року, ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 розпоряджатися всім майном. Вказана довіреність посвідчена керуючою справами Орлиновської сільської ради Балаклавського району ОСОБА_6., за реєстровим № 371.

Згідно рішення Бахчисарайського районного суду Автономної Республіки Крим від 01 листопада 2010 року, визнано недійсним довіреність від імені ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_2 , яка видана 06 серпня 2004 року за

№ 370 та посвідчена керуючим справами Орлинівської сільської ради ОСОБА_6.; та довіреність від імені ОСОБА_1 на ім`я

ОСОБА_2 , яка видана 06 серпня 2004 року за № 371 та посвідчена керуючим справами Орлинівської сільської ради ОСОБА_6.

Рішенням апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 28 лютого

2011 року вказане рішення скасоване та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 , ОСОБА_1 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2012 року рішення апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 28 лютого 2011 року скасовано та залишено в силі рішення Бахчисарайського районного суду Автономної республіки Крим від 01 листопада 2010 року.

Тобто судове рішення, на якому ґрунтувалось заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 27 березня 2012 року - скасовано.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним:

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня

2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Суди встановили, що 3/4 ідеальних часток приміщення в будинку АДРЕСА_1 набуто відповідачем за час шлюбу з позивачкою. Відсутність судового рішення про визнання 3/4 ідеальних часток приватною власністю ОСОБА_2 підтверджує, що у судів попередніх інстанцій були відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

У постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі

№ 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа ? контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (касаційне провадження

№ 14-325цс18).

За таких обставин, місцевий суд, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку проте, що спірний договір купівлі-продажу вчинено з порушенням статті 65 СК України. Задовольняючи відповідні позовні вимоги та обираючи дієвий механізм захисту порушеного права, суди попередніх інстанцій обґрунтовано визнали спірний правочин недійсним.

Щодо скасування державної реєстрації та визнання права власності на ідеальні частки:

В силу частини першої статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно статті 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

У відповідності до пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України

№ 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Згідно частин першої, другої статті 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Зважаючи, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, ще супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, повноцінний захист прав та інтересів позивача можливий шляхом визнання опорюваного правочину недійсним в сукупності зі скасуванням державної реєстрації права власності на особу, що набула таке право на підставі недійсного правочину.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи заявника про те, що ОСОБА_4 не приймала участі у справі, її право порушено, оскільки вона є власником спірного приміщення, в якості відповідача чи третьої особи вона не була залучена та про розгляд справи їй було невідомо є безпідставними, так як вона не була стороною оскаржуваного правочину та на час звернення з позовом до суду не була власником спірного майна.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції. Крім того, наведені у касаційній скарзі аргументи є аналогічними аргументам, наведеним в апеляційній скарзі, які були предметом дослідження суду апеляційної інстанції та яким надана належна оцінка.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 17 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2017 року - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат:

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги

ОСОБА_4 без задоволення, то розподіл судових витрат відповідно до правил статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 141, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 17 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 01 лютого

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
В. П. Курило