КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2019 року

справа 367/9211/18

провадження № 22-ц/824/12781/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі: Щербенко А.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

відповідач - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивачів - ОСОБА_5 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2019 року ухваленого під головуванням судді Оладько С.І. в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2018 року позивачі звернулись до суду із позовом до ОСОБА_4 в якому просили визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням за адресою : АДРЕСА_1 .

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2019 року у позові відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі представник позивачів просить рішення суду скасувати, постановити нове про задоволення позову.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що не доведено наявність у відповідача перешкод у користуванні житловим приміщенням у зв`язку із зміною замків , як поважної причини не проживання у будинку. Вказує, що заміна замка було вимушеною дією, у зв`язку із несправністю попереднього. Відповідач не намагався проживати у спірному будинку. Судом не надано належної оцінки доказам та поясненням самого відповідача, що підтверджують факт добровільного залишення попереднього місця проживання та переїзд до іншого житла. Відповідачем не доведено поважності причин не проживання у будинку понад один рік з 27.12.2017р . по 27.12.2018 р. та не надано доказів реальних перешкод для проживання за місцем реєстрації.

В судовому засіданні позивачі та представник позивачів апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.

В судовому засіданні відповідач та представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із наявності поважних причин не проживання у житловому будинку більше року, у зв`язку із чим відсутні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловою площею у будинку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що співвласниками будинку АДРЕСА_1 є: ОСОБА_1 , якій на праві власності належить 24/100 частини будинку на підставі договору дарування частини житлового будинку, Серія та № 3-482, завіреного 08.02.1997 р. державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори, та 43/100 частина будинку на підставі ухвали Ірпінського міського суду Київської області №367/947/14- ц від 09.04.2014 р. , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №138866457 від 24.09.2018 року та №138867968 від 24.09.2018 року; ОСОБА_2 , якій на праві власності належить 33/200 частини будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом Серія 1-804, виданого 10.04.2009 року державним нотаріусом Ірпінсько міської державної нотаріальної контори, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №138863730 від 24.09.2018 року; ОСОБА_3 , якому на праві власності належить 33/200 частини будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом Серія 1-806, виданого 10.04.2009 року державним нотаріусом Ірпінської міської державної нотаріальної контори, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №138864610 від 24.09.2018 року .

Також встановлено,що житловий будинок АДРЕСА_1 між його співвласниками реально не розділений, житловими приміщеннями даного будинку визначений порядок користування, кожен співвласник будинку має власний вхід до своєї частини будинку. Наведені обставини справи не заперечуються сторонами по справі.

Також, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 12.06.1993 року по 28.12.2017 рік перебували у зареєстрованому шлюбі, від даного шлюбу мають дочку ОСОБА_7 . Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28.12.2017р. шлюб було розірвано.

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб , № 2301/10075 від 31.10.2018 року слідує , що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано три особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та їх донька ОСОБА_7 (а.с.10).

Крім того встановлено,що відповідач по справі ОСОБА_4 вселився у житловий будинок АДРЕСА_1 ,був зареєстрований у даному будинку та проживав як член сім`ї позивача.

Відповідно до ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання, на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що зі сторони відповідачів наявні дії, що спрямовані на перешкоджання позивачу у доступі до житлового будинку.

Факт вчинення перешкод у користуванні житлом підтверджується зверненням відповідача 02.08.2017 до ВП ГУНП в Київській області у зв`язку із тим, що він не може потрапити до будинку, оскільки змінені дверні замки.

Таким чином, вбачається, що відповідачу створюють перешкоди у користуванні будинком, що є поважною причиною його не проживання.

Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до статті 2 і ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги про те, що зміна дверного замку була вимушеною дією у зв`язку із його несправністю, та те, що це не спричиняє перешкод до доступу житлового приміщення , в якому зареєстрований відповідач, колегія суддів не приймає, оскільки доказів на підтвердження таких обстави матеріали справи не містять

Доводи апеляційної скарги, про те що судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам, які підтверджують факт добровільного непроживання відповідача, спростовуются копією письмових доказів, які були подані в ході розгляду справ між сторонами про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, де зазначено, що відповідач не проживає у спірному житлі через неприязні стосунки.

Крім того, посилання позивачів, на те, що відповідач добровільно не проживає у спірному будинку з 2013 року не підтверджене належними та допустимими доказами.

Ухвала Ірпінського міського суду Київської області від 09.04.2014 року, якою затверджено мирову угоду про поділ майна подружжя, та на яку позивачі посилаються як на підтвердження факту непроживання відповідача, не може слугувати таким підтвердженням, оскільки ці обставини ухвалою не встановлювались.

Акт депутата Бучанської міської ради від 20.12.2018, який складений на усне звернення ОСОБА_1 в якому вказано, що ОСОБА_4 не проживає за адресою в АДРЕСА_1 з грудня 2013 року, не приймається судом до уваги доказом оскільки складений зі слів позивача.

Наявність іншого житла у відповідача не позбавляє його права на користування спірним жилим приміщенням.

Таким чином, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення від 25 квітня 2019 року постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права підстави для скасування рішення за доводами апеляційної скарги немає.

Положеннями ч.1 ст.375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника позивачів - ОСОБА_5 залишити без задоволення .

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20.11.2019 року

Суддя-доповідач

Судді