Постанова

Іменем України

21 листопада 2019 року

м. Київ

справа №205/918/18

провадження №61-7755св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2018 року у складі судді Мовчан Д. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2019 року у складі колегії суддів ЄлізаренкоІ. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк», банк), з позовом, вимоги якого уточнила під час розгляду справи та просила: визнати припиненим договір іпотеки від 12 липня 2006 року, укладений між нею та акціонерним комерційним банком «Райффайзен банк Україна» (далі АКБ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», скасувати заборону на відчуження нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна в реєстрі за № 168, та виключити з Державного реєстру іпотек запис про державну реєстрацію договору іпотеки від 12 липня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзен банк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк».

Позов мотивовано тим, що 12 липня 2006 року між АКБ «Райффайзен банк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та позивачем укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала в кредит грошові кошти у розмірі 36 000 доларів США зі сплатою 10,5 % річних на строк до 12 липня 2021 року для придбання нерухомого майна.

У забезпечення належного виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором, між та банком та позивачем укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач посилається на те, що заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2017 року, яке набрало законної сили, кредитний договір від 12 липня 2006 року розірвано, що за доводами позивача є підставою для визнання договору іпотеки припиненим, відповідно до положень статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що припинення зобов`язання за договором іпотеки можливе лише за умови належного виконання основного зобов`язання за кредитним договором, що проведено належним чином, а розірвання кредитного договору не є підставою для припинення іпотеки, якою може забезпечуватися виконання зобов`язання, що виникло до набрання законної сили рішенням суду про розірвання кредитного договору.

Під час розгляду справи, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження виконання у повному обсязі зобов`язання за кредитним договором, що виникло до набрання законної сили рішенням суду про розірвання кредитного договору, а банк таку обставину не визнав та заперечував.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та задовольнити позов.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів попередніх інстанцій не відповідають фактичним обставинам справи та не узгоджуються з нормами матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини. Так, судами не враховано, що у рішенні Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 28 вересня 2017 року, яким кредитний договір між позивачем та банком розірвано, встановлено, що банком не надано доказів наявності у позивача заборгованості перед банком за вказаним кредитним договором. Тобто, на час ухвалення вказаного судового рішення була відсутня інформація про наявність у ОСОБА_1 заборгованості.

На час розгляду справи про визнання договору іпотеки припиненим банком не було пред`явлено вимоги до позивача про сплату заборгованості чи іншого документу про наявність заборгованості за кредитним договором.

Оскільки кредитний договір, укладений між ОСОБА_1 та банком розірвано в судовому порядку, а наявність заборгованості у ОСОБА_1 за цим договором не підтверджена, заявник вважає, що договір іпотеки, як забезпечення цього зобов`язання, повинен бути припиненим.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, ПАТ «ОТП Банк», заперечує проти доводів позивача та просить залишити ухвалені у справі рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач у якості правової підстави припинення іпотеки посилається на розірвання в судовому порядку кредитного договору, в забезпечення кого укладено договір іпотеки.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 Закону України «Про іпотеку». Зміст цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»).

Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як розірвання договору, який забезпечено цією іпотекою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 548/981/15-ц (провадження № 14-182цс18) зазначила, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України). Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (частина третя цієї статті).

Отже, розірвання кредитного договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факти укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання. Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути позивачеві заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Права й інтереси кредитодавця у правовідносинах з позичальником після розірвання кредитного договору забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).

Після розірвання кредитного договору з огляду на те, що кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання, не припиняються окремі зобов`язання сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов`язань і після розірвання договору (див. висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 9 вересня 2015 року у справі № 6-939цс15), але в обсязі, що відповідає заборгованості, яка існувала до моменту розірвання договору.

Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання (частина перша статті 559 ЦК України).

Право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою (пункт 1 частини першої статті 593 ЦК України).

Іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац 2 частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»).

Відтак, розірвання кредитного договору має наслідком припинення на майбутнє зобов`язання кредитодавця та позичальника, а також припинення на майбутнє поруки і застави (іпотеки) за обов`язками позичальника, які можуть виникнути, зокрема, за статтею 625 ЦК України після такого розірвання. Порука та застава (іпотека) не припиняються за обов`язками позичальника щодо заборгованості за кредитом, процентів і неустойки, які існували на момент розірвання кредитного договору. Тобто, розірвання кредитного договору не є підставою для припинення поруки та застави (іпотеки), які можуть забезпечувати виконання зобов`язання, що виникло до моменту такого розірвання.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що припинення зобов`язання за договором іпотеки можливе лише за умови належного виконання основного зобов`язання за кредитним договором, що проведено належним чином, а розірвання кредитного договору не є підставою для припинення іпотеки, якою може забезпечуватися виконання зобов`язання, що виникло до набрання законної сили рішенням суду про розірвання кредитного договору.

Під час розгляду справи позивачем не доведено належними і допустимими доказами факт виконання нею у повному обсязі зобов`язання за кредитним договором, яке в частині надання кредитних коштів виконано кредитором та виникло до набрання законної сили рішенням суду про розірвання кредитного договору. При цьому, банком не визнавалась та заперечувалась обставина щодо повернення у повному обсязі кредитних коштів і процентів.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що недоведеність виконання позичальником в повному обсязі своїх зобов`язань за кредитним договором обумовлює відсутність передбачених законом підстав вважати припиненою іпотеку за іпотечним договором, укладеного в забезпечення такого зобов`язання.

Посилання касаційної скарги на те, що заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2017 року встановлено відсутність у позичальника заборгованості за кредитним договором, є аналогічними доводам апеляційної скарги, перевіряючи і відхиляючи які, суд апеляційної інстанції виходив з того, що наявність чи відсутність заборгованості за кредитним договором не була предметом розгляду у вказаній цивільній справі, у рішенні суду зазначено, що звертаючись з позовною заявою позивач стверджувала, що вона належним чином виконувала умови кредитного договору, сплатила банку 42 000 доларів США. При цьому, вказаним рішенням суду встановлено, що позивач ОСОБА_1 зверталася до ПАТ «ОТП Банк» із заявами про реструктуризацію кредитної заборгованості або розірвання кредитного договору, у задоволенні яких банком їй було відмовлено.

Крім того, надаючи оцінку вказаним доводам позивача, викладеним в апеляційній скарзі, та відхиляючи їх, суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що 21 березня 2018 року ПАТ «ОТП Банк» подало до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська заяву про перегляд зазначеного заочного рішення суду від 28 вересня 2017 року та справа перебуває у провадженні суду першої інстанції.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська