КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 752/13843/16-ц

провадження № 22-ц/824/13453/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Голуб С.А., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Київ від 23 травня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей Голосіївської районної у місті Київ державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом, який був уточнений, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , третя особа: служба у справах дітей Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 2016 року є власницею квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У вказаній квартирі без реєстрації місця проживання та будь-якого відношення до членів сім`ї позивача проживають громадяни ОСОБА_1 її дочка ОСОБА_2 та внучка ОСОБА_4 , що порушує право позивача на володіння, користування та розпорядження її власністю.

У зв`язку із зазначеним, позивач звернулась до суду із даним позовом та просить суд захистити її право власності, шляхом усунення перешкод у користуванні квартирою, що належить їй на праві власності та виселення відповідачів із спірної квартири.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Київ від 23 травня 2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення задоволено.

Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2 , і належить їй на праві власності, шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_2 .

Вирішено питання судового збору.

Не погоджуючись із указаним рішенням ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду із апеляційною скаргою, в якій просили апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції неповно встановив обставини, що мають значення для справи, прийшов до помилкових висновків щодо кола осіб, які дійсно наділені правом користуватися спірним майном, допустив порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення немотивованого і неповного рішення.

Указують, що вселення відповідачів у спірну квартиру відбулося за рішенням профспілкового комітету фабрики ВАТ «КШФ «Желань» (ВАТ ШФ «Воронін»), адміністрації фабрики та Голови правління фабрики - ОСОБА_5 Л., та при вселені відповідні документи на вселення були здані керуючому гуртожитку, коменданту і в подальшому, як бланк суворої звітності, зберігалися на зазначеному підприємстві. До виникнення судового спору фабрика визнавала факт законного вселення та проживання відповідачів у квартирі АДРЕСА_2 , про що надавала довідки.

Зазначають, що всі їх звернення фабрика ігнорує, копії документів на вселення не надає, в зв`язку із чим, у відповідачів відсутня можливість надати письмові докази щодо законного вселення.

Пояснюють, що в провадженні Голосіївського районного суду міста Київ знаходиться цивільна справа №752/20776/17 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , яка є продавцем спірної квартири, треті особи: ОСОБА_3 та Служба у справах дітей Голосіївської РДА у м. Києві про визнання протиправним і скасування договору купівлі-продажу спірної квартири. Однак, жодного судового рішення, яке набрало законної сили по зазначеній справі не існує, оскільки рішення суду першої інстанції спочатку оскаржувалось у апеляційному, а згодом і у касаційному порядку.

25 вересня 2019 року до Київського апеляційного суду від представника позивача ОСОБА_7 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила в задоволені апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Зазначає, що фабрика ніколи не визнавала законним поселення відповідачів у спірну квартиру та їх проживання там, а навпаки указувала, що ніякої документації відповідачам адміністрацією фабрики щодо вселення та проживання останніх не видавалась.

Указує, що відповідачі були постійно зареєстровані за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_3 , де була також зареєстрована неповнолітня ОСОБА_4 , яка має право на реєстрацію та проживання у відповідній приватизованій квартирі.

07 та 22 жовтня 2019 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_2 та від ОСОБА_1 надійшли відповіді на відзив, клопотання про витребування доказів, а саме про зобов`язання представників позивача ОСОБА_3 та ВАТ "ШФ "Воронін" надати для ознайомлення оригінал Спеціального Ордеру №1 від 17 січня 2001 року, який був виданий на ім`я ОСОБА_6 , що був зазначений як доказ у іншій справі.

Розглянувши відповідне клопотання колегія апеляційного суду визнала його таким, що не підлягає задоволенню, оскільки заявниками не обґрунтовані підстави необхідності витребування цього доказу та не зазначено, які обставини, що є предметом доведення у цьому спорі, має бути засвідчено відповідним доказом.

Крім того, як убачається із матеріалів справи та відповіді ОСОБА_2 на відзив на апеляційну скаргу, Ордер №1 від 17 січня 2001 року, який був виданий на ім`я ОСОБА_6 був предметом дослідження у іншій цивільній справі №752/2534/16-ц за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Відділу приватизації житлового фонду Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Приватне акціонерне товариство «ШФ «Воронін», ОСОБА_3 про визнання протиправним і скасування розпорядження про видачу ордеру та визнання недійсним та скасування ордеру на право зайняття житла, визнання протиправним та скасування розпорядження про видачу свідоцтва та скасування свідоцтва про право власності.

У судовому засіданні представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

01 листопада 2019 року до Київського апеляційного суду надійшло клопотання від Проців Я.Я. про відкладення розгляду справи. Клопотання мотивоване тим, що відповідачі залучили нового представника, а саме адвоката Проців Я.Я., якому потрібен час для того, щоб ознайомитись з матеріалами справи та підготувати додаткові пояснення у справі. Разом з тим, із клопотанням про ознайомлення із матеріалами справи до апеляційного суду Проців Я.Я. не звернувся, часу, який йому був потрібен для ознайомлення не зазначив. Обґрунтованості необхідності надання додаткових пояснень не навів. У судове засідання, про дату, час та місце проведення якого йому було відомо, не з`явився. Апеляційним судом також враховано ту обставину, що ця справа розглядається у суді більше трьох років. Тому, враховуючи наведене підстав для визнання клопотання про відкладення розгляду справи обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню не вбачається.

У судове засідання представник відповідачів Проців Я.Я. та відповідачі не з`явилися, про дату час та місце проведення засідання були повідомлені, про що свідчить зміст поданого представником відповідачів клопотанням, та зворотними повідомленнями про вручення кореспонденції відповідачам. Поважні причини неможливості з`явитись у судове засідання, призначене на 05 листопада 2019 року представник відповідачів та відповідачі не навели.

Відповідно до статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Так, згідно із пунктом 2 частини 2 указаної статті суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав, як перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Відповідачами та їхнім новим представником, що були належним чином повідомлені про розгляд справи, не було повідомлено апеляційний суд про поважні причини, що перешкоджають з`явитись у судове засідання, та не заявлялись клопотання про необхідність витребування нових доказів з обґрунтуванням неможливості заявлення відповідного клопотання у суді першої інстанції, що було б підставою для відкладення розгляду апеляційного провадження відповідно до пунктів 2 та 4 частини 2 статті 223 ЦПК України.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно із частиною 2 статті 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Частиною 3 статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини 5 статті 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачами не було надано будь-яких доказів щодо правомірності їх проживання у спірній квартирі, до того ж проживання останніх у вказаній квартирі позбавляє позивача можливості реалізувати своє право власності у повному обсязі, а саме порушує її право користування даним житлом.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 29 лютого 2016 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Муравйовою Ж.М., та зареєстрований в реєстрі за №118, ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2 .

На момент звернення позивача до суду, а також станом на день розгляду справи в спірній квартирі проживають: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою, виданою ВАТ ШФ «Воронін» та Актом від 28 січня 2015 року.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Звертаючись із позовом до суду ОСОБА_3 просила усунути перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , оскільки вказані особи не дають їй можливості користуватися нерухомим майном, яке належить їй на праві власності.

Заперечуючи проти вимог позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначали, що законно проживають у спірній квартирі, оскільки вселились у неї на підставі рішення профспілкового комітету фабрики, адміністрації фабрики та Голови правління фабрики - М.Л. Вороніна.

Конституцією Українипередбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У справі, що розглядається, виселення відповідачів в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло та добросовісних дій позивачки, як набувача майна внаслідок втручання в її право власності ризику понесення індивідуального і надмірного тягаря, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_1 набула право власності на майно на підставі договору купівлі-продажу, презумпція чинності якого на момент розгляду цього спору не спростована.

Доводи апеляційної скарги відповідачів про законність використання ними спірного майна спростовані обставинами, встановленими стосовно відповідачів у іншому рішенні суду у цивільній справі №752/2534/16-ц, що набрало законної сили.

Так, у цивільній справі №752/2534/16-ц за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Відділу приватизації житлового фонду Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Приватне акціонерне товариство «ШФ «Воронін», ОСОБА_3 про визнання протиправним і скасування розпорядження про видачу ордеру та визнання недійсним та скасування ордеру на право зайняття житла, визнання протиправним та скасування розпорядження про видачу свідоцтва та скасування свідоцтва про право власності були встановлені наступні обставини.

1 квітня 2001 року ОСОБА_1 , як працівник ПрАТ «ШФ «Воронін», вселилась у кімнату гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає там. Згодом 08 травня 2003 року її дочка ОСОБА_2 , як працівник ПрАТ «ШФ «Воронін», вселилась у цю ж кімнату, де з 17 липня 2008 року проживає і малолітня ОСОБА_4 .

Згідно з рішенням Київської міської ради від 23 березня 2000 року №76/797 «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Києва відомчих житлових будинків, зовнішніх інженерних мереж та об`єктів комунального призначення» було прийнято та передано до комунальної власності районної ради житловий будинок АДРЕСА_4 .

Пунктом 1 розпорядження Київської міської державної адміністрації від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в м. Києві» затверджено переліки підприємств, організацій та установ, майно яких передається до сфери управління районних в м. Києві державних адміністрацій, в тому числі і будинок АДРЕСА_4 .

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 31 січня 2011 року № 121 «Про реалізацію районними в м. Києві державними адміністраціями окремих повноважень» надано право районним в м. Києві державним адміністраціям на видачу ордерів на заселення жилої площі.

Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація прийняла розпорядження від 06 липня 2011 року № 503, яким видано ордер на однокімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_2 , житловою площею 16,2 кв. м, ОСОБА_6 , яка згідно наданих відомостей одна була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_5 , на квартирному обліку перебувала з 19 квітня 2011 року на загальних підставах (зі зняттям з квартирного обліку).

17 січня 2001 року ВАТ «КШФ «Желань» видано ОСОБА_6 , яка працювала швачкою ВАТ «КШФ «Желань», ордер № 1 на право зайняття 1 ліжко-місця у гуртожитку по АДРЕСА_1 .

Спеціальний ордер на ліжко-місце у кімнаті 1 у гуртожитку по АДРЕСА_4 видано ОСОБА_6 , яка і була зареєстрована за цією адресою, а позивачі зберігали за собою право користування жилою площею у АДРЕСА_3 .

Отже, судами були встановлені відповідні обставини про те, що позивач ОСОБА_1 вселилась у спірну кімнату без правовстановлюючих документів. Також не надано правовстановлюючих документів на вселення у спірну кімнату і ОСОБА_4 . Документи, на підставі яких позивачі вселилися у вказану кімнату у ПрАТ «ШФ «Воронін» відсутні, ордер на вселення до цієї кімнати позивачам не надавався, вони не були зареєстровані у цьому гуртожитку. Спеціальний ордер на ліжко-місце у кімнаті 1 у гуртожитку по АДРЕСА_4 видано ОСОБА_6 , яка і була зареєстрована за цією адресою, а позивачі зберігали за собою право користування жилою площею у АДРЕСА_3 .

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вирішуючи спір про відмову у задоволенні позову у цивільній справі №752/2534/16-ц апеляційний суд, з чим погодився і Верховний Суд, дійшли наступних висновків. ОСОБА_1 вселилась у спірну кімнату без правовстановлюючих документів. Також не надано правовстановлюючих документів на вселення у спірну кімнату і ОСОБА_4 . Документи, на підставі яких позивачі вселилися у вказану кімнату у ПрАТ «ШФ «Воронін» відсутні, ордер на вселення до спірної кімнати позивачам не надавався, вони не були зареєстровані у цьому гуртожитку. Зазначені обставини не були спростовані належними та допустимими доказами у справі, а тому законного права на проживання у спірній кімнаті гуртожитку позивачі не набули. Законного права на проживання у спірній кімнаті гуртожитку набула лише ОСОБА_6 , а позивачі вселилися до спірної кімнати у спосіб, не передбачений законом, та проживають у ній незаконно.

При цьому суди виходили із того, що оскільки позовні вимоги щодо визнання протиправними та скасування розпорядження Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 18 листопада 2011 року № 36496 у частині видачі ОСОБА_6 свідоцтва від 18 жовтня 2011 року про право власності на спірну кімнату, визнання недійсним і скасування свідоцтва від 18 жовтня 2011 року про право власності на зазначену кімнату, виданого на ім`я ОСОБА_6 відділом приватизації житлового фонду Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, є похідними від вимог про визнання ордера недійсним, тому такі вимоги також задоволенню не підлягають.

Судами також не було взято до уваги, що позивачі проживають у спірній кімнаті з 2001 року з дозволу адміністрації фабрики, а тому кімната не була вільною на час прийняття рішення про видачу ордера відповідачу і не можуть бути підставою для задоволення позову, так як позивачами не надано належних та допустимих доказів правомірності проживання у спірній кімнаті гуртожитку та правомірності її зайняття, при цьому, тривалість проживання у кімнаті гуртожитку не свідчить про правомірність зайняття цієї кімнати позивачами.

Наданим представником ПрАТ «ШФ «Воронін» спеціальним ордером від 17 січня 2001 року № 1 на право зайняття 1 ліжко-місця у гуртожитку по АДРЕСА_1 , виданим ОСОБА_6 , яка працювала швачкою ВАТ «КШФ «Желань», було спростовано доводи ОСОБА_1 щодо видачі ордера на зайняте приміщення, оскільки позивач вселилась у спірну кімнату лише 01 квітня 2001 року.

Таким чином обставини, встановлені у цивільній справі №752/2534/16-ц не підлягають доведенню у цій справі.

Встановивши, що цей спір виник між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі, колегія апеляційного суду виходить із того, що набрало чинності рішення суду у цивільній справі, яким визнано, що відповідачі цього спору спірне приміщення займають незаконно, без будь-яких правових підстав, що є підставою для виселення відповідно до вимог статті 116 ЖК УРСР за позовом власника цього приміщення згідно із вимогами статті 391 ЦК України.

Оскільки право на зайняття житлового приміщення підлягає припиненню, підлягає оцінці пропорційність виселення відповідачів у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Так, відповідач ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру не набула, має право власності, включаючи право володіння, користування та розпорядження, у іншому житлі. Доказів неможливості використання для проживання наявної у відповідача на праві власності квартири відповідач до суду першої інстанції не надала. Із матеріалів справи убачається, що відповідач ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_4 були зареєстровані у АДРЕСА_3 , яка належить батькам ОСОБА_2 . У жовтні місяці 2016 року вже після звернення ОСОБА_3 з цим позовом про виселення, відповідач ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_4 були зняті з місця реєстрації у місті Бердичів.

У висновку Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації орган опіки і піклування проти задоволення позову про виселення відповідачів разом із малолітньою ОСОБА_4 заперечує, наголошує на тому, що інтереси дитини підлягають захисту, однак жодних обставин, які свідчать про те, що відповідачі, та зокрема, малолітня дитина мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, не зазначає.

Відповідачами також ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції не указано обставин, які свідчать, що відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, та зазначена спірна кімната, є їхнім "житлом" у розумінні статті 8 Конвенції, оскільки саме це житло задовольняє потреби відповідачів, необхідні для фізичного їх існування, на відміну від квартири, право на проживання у якій мають відповідачі.

Таким чином, колегія вважає, що відмова у задоволенні доведених та законних вимог позову власника призведе до виникнення негативних для позивача наслідків, пов`язаних з позбавленням права на володіння власністю на невизначений термін, неможливістю відчуження такого майна, обтяженого використанням його відповідачами, в той час як відповідачами не спростовано, що їхнє право на житло може бути забезпечено шляхом використання належної ОСОБА_1 на праві власності та членам її сім`ї на праві користування квартири.

Отже, встановивши відсутність у відповідачів законних підстав для проживання у спірній квартирі, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення приватного інтересу позивача ОСОБА_3 щодо володіння майном.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідачі мають право користування у іншому житлі, тому їх конституційне право на житло не можна вважати порушеним внаслідок виселення із спірного житла, яке належить позивачеві.

Оскільки власник майна у відповідності з вимогами статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення, колегія суддів вважає, що даний позов ОСОБА_3 ґрунтується на вимогах закону, а тому підлягає задоволенню, а отже рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та скасуванню не підлягає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Київ від 23 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.О. Писана

Судді С.А. Голуб

С.О. Журба