ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 635/5377/18

Провадження № 22-ц/818/2435/19

13 травня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

учасники справи:

позивач -Акціонерне товариство Комерційний банк «Приват Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргоюАкціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» на рішення Харківського районного суду Харківської області від 15 лютого 2019 року ( суддя Бобко Т.В.) по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

встановив:

У серпні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором б/н від 22 червня 2011 року у розмірі 116926,38 гривень та судові витрати у розмірі 1762 гривень.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідач звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг та 22 червня 2011 року підписав заяву, згідно якої отримав кредит у розмірі 8000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» затверджених наказом №СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг. У порушення умов вказаного договору відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим станом на 31 травня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 116926,38 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 6172,98 гривень, заборгованості за відсотками за період з 22 червня 2011 року по 30 листопада 2017 року у розмірі 110753,40 гривень.

Справа розглянута за відсутності сторін.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 15.02.2019 року позов задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 22 червня 2011 року в сумі 6172, 98 грн. В задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за відсотками по кредитному договору в сумі 110753,40 грн. відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом скасувати та постановити в цій частині нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Скарга мотивована невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відповідач за вказаним договором отримував дві кредитні картки, строк дії останньої - до липня 2017 року. Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строків позовної давності щодо стягнення заборгованості по відсоткам.

Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги та, беручи до уваги положення частини 4 цієї ж статті, відповідно до якої суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивач звернувся до суду із даним позовом 02 серпня 2018 року, та строк погашення кредиту в повному обсязі визначається останнім днем місяця, указаного на картці (липень 2017 року), в цій частині позивачем не пропущений трирічний строк позовної давності для звернення до суду з такою вимогою. Разом з тим вважав, що є підстави для застосування позовної давності та ухвалення рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів за користування кредитом, оскільки відповідач здійснив останню операцію з кредитною карткою 17 березня 2014 року, а АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про стягнення процентів за користування кредитом лише 02 серпня 2018 року.

Повністю огодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки вони не відповідають вимогам закону.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 22 червня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №б/н, за умовами якого банк надає відповідачу кредит у розмірі 8000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Повернення кредиту здійснюється щомісячними платежами до 25 числа місяця, наступного за звітним.

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 22.06.2011 року отримав картки НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 07.2017 року.

Як вбачається з банківської виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 та розрахунку заборгованості, наданого ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідачем за кредитним договором №б/н від 22 червня 2011 року не в повному обсязі сплачувалися сума кредиту та проценти за користування кредитом, у зв`язку з чим, станом на 31 травня 2018 року за ним утворилася заборгованість по тілу кредиту у розмірі 6172,98 гривень та заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 110753,40 гривень.

Розмір заборгованості, визначений позивачем, ОСОБА_1 не спростовано.

21 травня 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк».

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві.

Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

У відзиві на позовну заяву, поданому до суду 04.10.2018 року, ОСОБА_1 наявність заборгованості не заперечував, проте просив застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності та відмовити у задоволенні вимог банку у повному обсязі, посилаючись на те, що починаючи з січня 2014 року кредитною карткою він не користувався, а тому звернувшись до суду із позовом у 2018 році банк пропустив трирічний строк для захисту свої прав.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України ).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 25 числа кожного місяця впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування.

Із матеріалів справи вбачається, що остання операція з повернення кредитних коштів по картці була здійснена відповідачем 17.03.2014 року, про що свідчить виписка по картці.

Позивач звернувся до суду за захистом своїх прав лише у серпні 2018 року, тобто з пропускм строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Отже, висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності за вимогами позивача щодо стягнення відсотків по суті є правильним.

Проте, враховуючи викладене, висновки суду щодо обчислення строків позовної давності про стягнення тіла кредиту суперечить висновкам, викладеним у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року п о справі № 14-10 цс 18, згідно з якими встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції на вказані висновки уваги не звернув та безпідставно виходив із того, що строк звернення до суду із вимогами щодо повернення тіла кредиту слід обраховувати з дня закінчення строку дії картки, що збігається із закінчення строку кредитування (31 липня 2017 року) та задовольнив позовні вимоги у цій частині.

Встановивши неправильне застосування норм матеріального права, суд апеляційної інстанції керуючись приписами ч.4 ст. 367 ЦК України вважає за необхідне рішення в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове про відмову у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Підстав для зміни чи скасування рішення в частині відмови у стягнення відсотків судова колегія не вбачає.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 15 лютого 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №б/н від 22 червня 2011 року в сумі 6172,98 грн. та витрат по сплаті судового збору в сумі 93,03 грн. - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» залишити без задоволення.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.С.Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П.Коваленко