ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/1429/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Інші справи позовного провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державної казначейської служби України в особі представника Ізмайлова Віктора Олеговича про зупинення провадження у справі за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року, ухвалене в складі головуючого судді Поліщук Т.В. по справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби Україні в Московському районі м. Харкова, Державної казначейської служби, третя особа на стороні відповідачів - Управління пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова про відшкодування державою матеріальної шкоди,

встановив:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом про стягнення з Держави в особі Державної казначейської служби України та Управління Державної казначейської служби Україні в Московському районі м. Харкова, солідарно, з Державного бюджету України на її користь шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 46564 грн. 78 коп. недоплаченого щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в рахунок відшкодування шкоди, завданої законом, який визнаний неконституційним.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 46564,78 грн.

На вказане рішення суду 17 січня 2019 року Державна казначейська служба України в особі представника Ізмайлова В.О. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 13.12.2018 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року з передбачених п. 10 ч. 1 ст. 252 ЦПК України підстав провадження у справі було зупинено до розгляду Верховним Судом цивільної справи № 686/6775/18 (касаційне провадження № 61-42631св18).

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень справа № 686/6775/18 (касаційне провадження №61-42631св18), розглянута 05 вересня 2019 року.

Постановою Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у цивільній справі № 686/6775/18 (касаційне провадження № 61-42631св18) касаційну скаргу Управління Державної казначейської служби України у м. Хмельницькому Хмельницької області задоволено частково. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 02 серпня 2018 року скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Хмельницькому Хмельницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, про відшкодування шкоди, - закрито. Повідомлено ОСОБА_2 про те, що справа підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року поновлено апеляційне провадження та призначено справу до розгляду без повідомлення учасників справи.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на приватний характер спору та ціну позову, 46564 грн.78 коп., без повідомлення учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Нормою частин 1 та 2 статті 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

За правилом п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає не у повній мірі.

Задовольняючи позовні вимоги в порядку цивільного судочинства, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що позивачу були завдані збитки, які передбачені у ст. 22 ЦК України та полягають у неотриманих доходах, внаслідок порушення його цивільного права, про що зазначено Верховним Судом України у постанові № 6-237цс16 від 18 травня 2016 року. При цьому суд першої інстанції послався на ст. 1175 ЦК України, яка передбачає відшкодування державою шкоди, завданої фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акту, що був визнаний незаконним і скасований, незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

При цьому суд вказав, що рішенням Конституційного Суду України № 1р/2018 від 27 лютого 2018 року у справі за конституційним поданням 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців тринадцятого, чотирнадцятого пункту 32 розділу І Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України(справа про оподаткування пенсій і щомісячного грошового утримання) було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць),встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Відповідно до п. 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1р/2018 від 27 лютого 2018 року положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України визнане неконституційним та втрачає свою чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Тобто, положення абзацу першого підпункту164.2.19 пункту164.2 статті 164 Податкового кодексу України визнано неконституційним та втрачає свою силу з 27 лютого 2018 року на майбутнє.

Суд вирішив, що неконституційність закону, встановлена Конституційним Судом України є підставою для застосування до держави норми ст. 1175 ЦК України, оскільки регламентована цією нормою цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування шкоди, заподіяної прийняттям нормативно-правових актів, визнаних незаконними стосується також і випадків визнання неконституційними законів.

При цьому, незважаючи на те, що зміни, внесені до Податкового кодексу України Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» визнані неконституційними і втратили свою чинність з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України №1-р/2018 від 27.02.2018 року, суд взяв до уваги, що незаконне утримання коштів з грошового утримання позивача у зв`язку з дією вищевказаних норм мало місце до ухвалення рішення КС України, з жовтня 2016 року по лютий 2018 року, внаслідок чого позивач в результаті застосування відповідачами неконституційної норми недоотримав належні йому виплати в розмірі 61815,88 грн., тому і компенсація цих коштів повинна бути здійснена відповідно до ст. 152 Конституції України, ст.ст. 22, 1175 ЦК України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Предметом судового розгляду у цій справі є вимога судді у відставці про стягнення з держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби Україні в Московському районі м. Харкова, Державної казначейської служби, майнової шкоди у сумі 46564 грн.78 коп., завданої позивачеві внаслідок застосування до неї неконституційного закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці останньому завдало майнової шкоди у вигляді утриманого податку з доходів фізичних осіб.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом; пункт 7 частини першої статті 4 КАС України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

За змістом пункту 2 частини другої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі, що розглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон № 2862-XII, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (втратив чинність 01 січня 2012 року).

У преамбулі Закону № 2862-XII (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що цей Закон визначає статус суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції України і законів України, охорони прав і свобод громадян.

Статтею 1 Закону № 2862-XII передбачалося, що професійні судді та залучені у визначених законом випадках для здійснення правосуддя представники народу є носіями судової влади в Україні, які здійснюють правосуддя незалежно від законодавчої та виконавчої влади. Судді є посадовими особами судової влади, які відповідно до Конституції України наділені повноваженнями здійснювати правосуддя і виконувати свої обов`язки на професійній основі в Конституційному Суді України та судах загальної юрисдикції.

Питання обрання (призначення) суддів регулювалося статтею 9 Закону № 2862-XII, у частинах другій та третій якої зазначалося, що судді судів загальної юрисдикції обираються Верховною Радою України безстроково. Судді, які вперше пройшли конкурсний відбір, призначаються на посаду судді строком на п`ять років Президентом України. Порядок обрання на посаду та звільнення з посади професійного судді Верховною Радою України визначається Законом України «Про порядок обрання на посаду та звільнення з посади професійного судді Верховною Радою України».

Питання матеріального і соціально-побутового забезпечення суддів регулювалося главою VIII Закону № 2862-XII.

Відповідно до частини четвертої статті 44 (матеріальне і побутове забезпечення суддів) Закону № 2862-XII суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки - 10 %, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 % від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Згідно із Законом № 107-VI внесено зміни до частини четвертої статті 44 Закону № 2862-XII щодо визначення розміру надбавки за вислугу років від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас.

З урахуванням змін, внесених Законом № 107-VI, частину четверту статті 44 Закону № 2862-XII викладено у новій редакції, а саме: суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки - 10 %, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 % від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Предметом судового розгляду у цій справі є вимога судді у відставці про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 46564 гривень 78 коп. шкоди, завданої позивачу застосуванням відповідачами законом, що визнаний неконституційним. Хоча позивач після звільнення у відставку не перебуває на публічній службі, однак цей спір пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, та щодо незаконного (ст.ст. 1173, 1175 ЦК України) податкового утримання із довічного грошового утримання судді, як однієї із конституційних гарантій незалежності судді і тому має публічне значення (див. Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абзацу другого пункту 2 розділу ІІ „Прикінцеві та перехідні положення" Закону України „Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", статті 138 Закону України „Про судоустрій і статус суддів" (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013).

З огляду на вищевказане можна зробити висновок, що такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц (провадження № 14-360цс18) та у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження № 14-162 цс19), яка також стосується стягнення збитків з держави на користь судді у відставці у зв`язку із прийняттям неконституційного акту, який суд апеляційної інстанції відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує щодо застосування вищевказаних норм права.

За таких обставин відповідно до ст.ст.3, 17,19 КАС України цей спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного суд доходить висновку, що провадження у справі підлягає закриттю.

Враховуючи вищевикладене та предмет спору, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції розглянуто позовні вимоги з порушенням предметної юрисдикції.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі підлягає закриттю, оскільки спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Апелянт не позбавлений права звернутися до суду із клопотанням про повернення сплаченого судового збору з підстав, передбачених п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. 255, п. 3 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 377, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року - скасувати.

Закрити апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України в особі представника Ізмайлова Віктора Олеговича про зупинення провадження у справі за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року, ухвалене в складі головуючого судді Поліщук Т.В. по справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби Україні в Московському районі м. Харкова, Державної казначейської служби, третя особа на стороні відповідачів - Управління пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова про відшкодування державою матеріальної шкоди.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено судового рішення 18.11. 2019 року.

Головуючий суддя В.Б.Яцина.

Судді колегії П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.