ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2578/18 Номер провадження 22-ц/814/2808/19Головуючий у 1-й інстанції Городівський О. А. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Дорош А.І., Панченка О.О., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -

розглянувшиу відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29 серпня 2019 року (ухвалене суддею Городівським О.А.) у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення земельного сервітуту,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2018 року позивачі звернулись до Миргородського міськрайонного суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що ОСОБА_5 є власником земельної ділянки з кадастровим № :50 :003: 0245 площею 0.0119 га, яка з моменту спорудження багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , була головним проходом та проїздом громадян до своїх квартир та будівель. Вказували, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є власниками квартир НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , доступ до яких, з дороги загального користування можливий виключно через земельну ділянку кадастровим №:50:003:0245, яка належить відповідачці. Проте, ОСОБА_5 починаючи з 2017 року обмежує громадянам прохід через зазначену земельну ділянку. Робить усілякі перешкоди, загородила прохід дерев`яними підносами та заборонила проходити.

Вказують, що 27 серпня 2018 року позивачі на адресу Миргородської міської ради Полтавської області направили звернення, у якому просили допомогти у вирішенні даного питання, щодо спірного проходу по земельній ділянці та зобов`язати громадянку ОСОБА_5 (відповідача) підготувати документи про накладення на вище вказану земельну ділянку сервітуту на право спільного проходу. 30 серпня 2018 року уповноваженими представниками міської ради у присутності позивачів та відповідача здійснено огляд земельної ділянки на місцевості. Однак, листом від 03.09.2018 р. Миргородська міська рада Полтавської області повідомила, що керуючись ст. 154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають право втручатися у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою. Проте, зважаючи на бажання співвласників будинку користуватись проходом по приватизованій земельній ділянці, рекомендували врегулювати питання проходу до квартир позивачів власницею земельної ділянки гр. ОСОБА_5 з дотриманням правил добросусідства, в тому числі укладанням договору сервітуту.

Позивачі неодноразово зверталися усно до відповідача з проханням надати їм та їхнім сім`ям доступ до будинку на що отримували відмову. Тому, з метою вирішення даної проблеми позивачі 18 жовтня 2018 року надіслали лист відповідачу з пропозицією укласти земельний сервітут. Однак, відповідачем зазначена пропозиція залишилась без реагування.

Оскільки належні позивачам квартири та земельні ділянки оточені з усіх сторін земельними ділянками інших власників, тому вони не можуть задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права обмеженого користування майном відповідача, частиною належної їй земельної ділянки.

З урахуванням місця розташування квартир позивачів та їх земельних ділянок, доступ до багатоквартирного будинку позивачів з дороги загального користування можливий виключно через земельну ділянку відповідача. Тому, посилаючись на положення 401 Цивільного кодексу України, частину першу статті 98 Земельного кодексу України наполягали на задоволенні їх позовних вимог, шляхом ухвалення рішення про встановлення на користь позивачів земельного сервітуту, який полягає у праві проходу та проїзду на велосипеді, щодо земельної ділянки з кадастровим номером :50:003:0245 на площу розміром 0,00111 га (11.0564 метрів квадратних), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_5 .

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29 серпня 2019 року відмовлено у задоволенні позовної ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення земельного сервітуту.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що обраний позивачами спосіб захисту свої прав не є належним та ефективним, а заявлені вимоги не грунтуються на законі.

З даним рішенням суду не погодилася ОСОБА_1 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохала рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29 серпня 2019 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконне, необгрунтоване та прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно з`ясовано обставини, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зокрема вказує, що судом першої інстанції невраховані надані позивачами докази того, що нормальне використання належної їм нерухомості, неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. Також, судом не враховано, що більшість проживаючих багатоквартирного будинку є люди пенсійного віку та особи зінвалідністю ІІ та ІІІ групи і єдиний шлях, який у них залишається до дороги загального користування є набагато довшим та є приватизованим гр. ОСОБА_7 . Крім того, посилається на те, що відповідач ОСОБА_5 приватизувала проходи та проїзди до багатоквартирного будинку без згоди всіх мешканців багатоквартирного будинку, у зв`язку з чим на теперішній час до будинку не мають можливості проходити листоноші, працівники обленерго та газових служб, а також через дії відповідача люди прихильного та літнього віку позбавлені на допомогу швидкої (у разі необхідності).

Від відповідача ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання спростовуючи доводи апеляційної скарги та підтримуючи рішення суду першої інстанції прохала апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Від позивачів ОСОБА_4 ОСОБА_2 , надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в якому останні підтримуючи доводи апеляційної скарги прохали апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На моменту розгляду справи були присутні представник апелянта, відповідач та його представник, інші особи будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не зявилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з`явились, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири НОМЕР_3 будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією відповідного свідоцтва від 27.09.2004 року. Розмір частки кожного з них складає 1/2 (а.с.37). Право власності на дане нерухоме майно зареєстровано в ДКП «Миргородтехінвентаризація» за кожним із них (а.с.38).

Позивач ОСОБА_4 є одним із співвласників квартири НОМЕР_2 будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності (а.с.35). Розмір її частки у даному майні складає 1/3. Право власності на дане майно зареєстровано в ДКП «Миргородтехінвентаризація» (а.с.36). Позивач ОСОБА_3 є наймачем житлового приміщення - квартири НОМЕР_1 вбудинку АДРЕСА_1 (а.с.39).

Відповідач ОСОБА_5 є власником квартири НОМЕР_4 в будинку АДРЕСА_1 . Окрім того, ОСОБА_5 є власником земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер №:50:003:0245 що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру (а.с.27, зворот).

ОСОБА_7 є власником квартири НОМЕР_5 будинку АДРЕСА_1 . Окрім того, ОСОБА_7 є власником земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер №:50:003:0365, та земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва індивідуальних гаражів, кадастровий номер №:50:003:0366, що підтверджується витягами з Державного земельного кадастру.

Спір між сторонами виник з приводу встановлення на користь позивачів особистого земельного сервітуту, який полягає у праві проходу та проїзду на велосипеді по належній ОСОБА_5 земельній ділянці.

В ході судового розгляду сторонами визнається, що частина земельної ділянки з кадастровим №:50:003:0245 щодо якої позивачі бажають встановити земельний сервітут, на кадастровому плані даної земельної ділянки позначені цифрами 2,3,6,7 (а.с.88). Вказана частина земельної ділянки є складовою проходу, що використовувався позивачами для доступу до вулиці загального користування, а саме АДРЕСА_1 .

Сторонами визнається, що доступ позивачів до АДРЕСА_1 можливий і через інший наявний проїзд, котрий не перетинає земельної ділянки, належної ОСОБА_5 проте проходить через земельну ділянку з кадастровим номером :50:003:0366 належну ОСОБА_7 .

З пояснень позивачів вбачається що альтернативний проїзд має більшу відстань, що в силу похилого віку створює для них додаткові перешкоди в користуванні належним їм майном.

З пояснень відповідача ОСОБА_5 вбачається, що нею, для доступу до АДРЕСА_1 використовується альтернативний проїзд, котрий не проходить через її земельну ділянку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачами спосіб захисту порушених прав не є ефективним з огляду на те, що встановлення такого земельного сервітуту не сприятиме позивачам в усуненні перешкод по доступу до дороги загального користування, оскільки решта такого проходу розміщена на земельній ділянці іншої особи - ОСОБА_7 (з кадастровим номером № :50:003:0365 ), котра в якості відповідача у справі залучена не була.

При цьому, суд зазначив, що найменш обтяжливим обмеженням права власності власників земельних ділянок є встановлення земельного сервітуту саме щодо земельної ділянки з кадастровим номером № :50:003:0366 належної ОСОБА_7 , так як він передбачає обмеження права лише одного власника та щодо земельної ділянки, котра має значно менший розмір в порівнянні із частинами земельних ділянок на яких знаходиться коротший прохід. Однак, позовні вимоги співвласників житлового будинку зверненні лише до ОСОБА_5 , та щодо належної їй земельної ділянки з кадастровим номером :50:003:0245, а тому суд, з огляду на принцип диспозитивності позбавлений можливості самостійно змінювати предмет спору та відповідачів у справі.

Разом з цим місцевий суд зазначив, що позовна вимога позивачів щодо встановлення саме особистого земельного сервітуту не забезпечить недопущення порушення прав власників квартир при подальшій їх заміні на інших осіб, оскільки даний спосіб захисту права має тимчасовий характер, адже тісно пов`язаний з конкретно визначеною особою.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у статті 321 ЦК України.

Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Земельні ділянки, які знаходяться у власності чи користуванні громадян, не можуть бути рівноцінними. Вони відрізняються розмірами, місцезнаходженням, якістю ґрунтів, наявністю або відсутністю природних ресурсів, доступністю тощо. З метою недопущення перешкод у використанні земельної ділянки її власником чи користувачем, законодавством України введено право земельного сервітуту. Відповідно до ЗКУ власник або користувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї ділянки.

Право земельного сервітуту полягає в можливості обмеженого використання чужої суміжної (прилеглої) земельної ділянки (ділянок) в певних цілях.

Змістом сервітуту є обсяг прав і обов`язків його сторін щодо обмеженого користування чужою земельною ділянкою особою, на користь якої встановлено земельний сервітут (далі - сервітуарій). Зокрема, обсяг прав сервітуарія може включати можливість вчинення певних дій (прохід, проїзд, прокладення комунікацій тощо) або можливість вимагати від власника сусідньої ділянки утримуватися від певних дій (наприклад, не перешкоджати відводу води із сусідньої земельної ділянки). Право сервітуарія породжує і його обов`язки перед власником обслуговуючої земельної ділянки, які у свою чергу, теж визначають зміст сервітуту, зокрема: використовувати об`єкт сервітуту в межах, необхідних для задоволення визначених господарських потреб; вносити власнику обслуговуючої земельної ділянки адекватну плату за її використання; використовувати сервітут способом, найменш обтяжливим для власника обслуговуючої ділянки тощо.

Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (стаття 100 ЗК України).

Відповідно до положень статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

Згідно зі статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Статтею 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року НОМЕР_3 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом.

Крім того, земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлюється.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, позивачами не було доведено тієї обставини, що функціонування їх господарства та задоволення їх потреб перебуває у виключній залежності від проходу через земельну ділянку ОСОБА_5 та неможливе в інший спосіб.

Судом встановлена наявність альтернативного проїзду, що забезпечує доступ позивачів до дороги загального користування, котрий взагалі не передбачає будь-якого обмеження прав відповідача, ОСОБА_5 , так як не перетинається із належною їй земельною ділянкою.

Згідно зі статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Проте, обраний позивачами спосіб захисту порушених прав не є ефективним з огляду на те, що встановлення такого земельного сервітуту не сприятиме позивачам в усуненні перешкод по доступу до дороги загального користування, оскільки решта такого проходу розміщена на земельній ділянці іншої особи - ОСОБА_7 (з кадастровим номером № :50:003:0365), котра в якості відповідача у справі залучена не була.

Альтернативний проїзд проходить по територію земельної ділянки з кадастровим номером № :50:003:0366 належної ОСОБА_7 , яка має загальний розмір 0,0045 га.

Тому, найменш обтяжливим обмеженням права власності власників земельних ділянок є встановлення земельного сервітуту саме щодо земельної ділянки з кадастровим номером №:50:003:0366 належної ОСОБА_7 , так як він передбачає обмеження права лише одного власника та щодо земельної ділянки, котра має значно менший розмір в порівнянні із частинами земельних ділянок на яких знаходиться коротший прохід.

Однак, позовні вимоги співвласників житлового будинку ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зверненні лише до ОСОБА_5 , та щодо належної їй земельної ділянки з кадастровим номером :50:003:0245.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позовна вимога позивачів щодо встановлення саме особистого земельного сервітуту не забезпечить недопущення порушення прав власників квартир при подальшій їх заміні на інших осіб, оскільки даний спосіб захисту права має тимчасовий характер, адже тісно пов`язаний з конкретно визначеною особою, а тому дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення земельного сервітуту.

Інші доводи апеляційної скарги, на які посилається ОСОБА_1 , були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Згідно із частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Право власності не є абсолютним, може бути обмеженим, але таке обмеження має бути здійснено на підставі закону та з урахуванням прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

У п. 3 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» визначено, що в судових рішеннях мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя. В умовах дії такого принципу, суди не повинні обмежуватися заявленими сторонами доводами та поданими ними доказами, а мають здійснювати активну роль у встановленні об`єктивної істини, вживаючи усіх можливих заходів для перевірки та встановлення усіх фактичних даних зі спору.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 19 листопада 2019 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ А.І. Дорош _______________ О.О. Панченко