РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2019 року Рівненський міський суд

в особі судді - Ковальова І.М.

при секретарі - Соломон О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , виконавчого комітету Рівненської міської ради, міський голова, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 , комунальне підприємство Рівненське міське бюро технічної інвентаризації, АТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним усного правочину, припинення права спільної часткової власності, визнання незаконним розпорядження міського голови, визнання недійсними свідоцтв про право власності, скасування записів в реєстрі прав власності на нерухоме майно,-

в с т а н о в и в :

В Рівненський міський суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , виконавчого комітету Рівненської міської ради, міський голова, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 , комунальне підприємство Рівненське міське бюро технічної інвентаризації, АТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним усного правочину, припинення права спільної часткової власності, визнання незаконним розпорядження міського голови, визнання недійсними свідоцтв про право власності, скасування записів в реєстрі прав власності на нерухоме майно звернулась ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник позивача адвокат Юзвяк Т.В. позовні вимоги ОСОБА_1 повністю підтримала, просить суд їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві та визнати недійсним усний правочин між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо об`єднання приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 178,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 2002678 в один об`єкт нерухомості будівлю кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 516,3 кв.м. із виникненням спільності часткової власності; припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 на будівлю кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою АДРЕСА_1 ; визнати незаконним розпорядження міського голови м.Рівного від 20 вересня 2012 року №970-р «Про оформлення права власності на будівлю кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1»»; визнати недійсним свідоцтво про право власності серії НОМЕР_7 видане 21 вересня 2012 року виконавчим комітетом Рівненської міської ради ОСОБА_2 , свідоцтво про право власності серії НОМЕР_6 видане 21 вересня 2012 року виконавчим комітетом Рівненської міської ради ОСОБА_3, свідоцтво про право власності серії НОМЕР_8 видане 21 вересня 2012 року виконавчим комітетом Рівненської міської ради ОСОБА_4 ; скасувати запис в Реєстрі прав власності на нерухоме майно про проведення державної реєстрації права власності із часткою 1/3 ОСОБА_2 , 1/3 ОСОБА_3 , 1/3 ОСОБА_4 на будівлю кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 2002678, номер запису №34-672 в книзі 7.

В обґрунтування позову зазначила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09 квітня 1996 року. 25 червня 2010 року ОСОБА_2 купив приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 . Дане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя. В травні 2018 року їй стало відомо про те, що у 2012 році набуте під час шлюбу майно було перереєстровано як спільна часткова власність (1/3) будівлі кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 , загальною площею 516,3 кв.м. Зі слів її чоловіка між ним та іншими двома співвласниками - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не було укладеного письмового договору чи іншого письмового правочину, умовою якого б було виникнення права спільної часткової власності. Крім того, якби такий договір чи інший правочин був укладений, позивач, як співвласник майна, не надавала згоди на такі дії, а інші сторони за таким договором - відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 діяли б недобросовісно, оскільки знали, що позивач та відповідач ОСОБА_2 перебувають у шлюбі, майно належить їм з чоловіком на праві спільної сумісної власності, і чоловік не отримував згоди від неї на такі дії. У будь якому випадку, внаслідок усної домовленості та дій відповідача ОСОБА_2 , а також відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 належне позивачу на праві спільної сумісної власності майно було об`єднано в один об`єкт нерухомості, що є порушенням її прав.

Представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Найдич М.А. в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 визнав повністю, не заперечив проти задоволення позову. Суду пояснив, що дійсно 25 червня 2010 року на підставі договору купівлі-продажу приміщення кафе № 2755 ОСОБА_2 купив приміщення кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 178,1 кв.м. Купівля приміщення кафе була здійснена ним під час шлюбу, зі згоди його дружини за спільні кошти та є їх спільною сумісною власністю. Приміщення кафе було набуте у власність як ціла частка (1/1) та було зареєстровано за ним в КП Рівненське МБІТ, як ціла частка (1/1). Крім нього, за адресою АДРЕСА_1 також і ОСОБА_3 та ОСОБА_5 належали об`єкти нерухомого майна із цілими частками (1/1) у кожного. Зокрема, приміщення кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» загальною площею 180,3 кв.м., належало ОСОБА_5 , а приміщення кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» загальною площею 179,1 кв.м., належало ОСОБА_3 У 2012 року він, спільно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , перереєстрували право власності на приміщення кафе, внаслідок чого виникла спільна частка власність (1/3) на будівлю кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 516,3 кв.м. При цьому, між ними не було укладено письмового договору чи іншого письмового правочину про виникнення права спільної часткової власності. Про об`єднання трьох об`єктів нерухомого майна (трьох приміщень) в один об`єкт та про перереєстрацію права власності на приміщення кафе він не ставив до відома дружину і згоди на такі дії від неї не отримував. Про виникнення права спільної часткової власності його дружина дізналася у травні 2018 року із матеріалів цивільної справи №569/3764/18.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в судове засідання не прибули, причин неявки суду не повідомили.

Представник виконавчого комітету Рівненської міської ради та міського голови Барциковська Т.В. в судовому засіданні позов ОСОБА_1 не визнала, суду пояснила, що у відповідності до ч.3 ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і Законами України.

Згідно п.п.20 п.4 ст.42 вищевказаного Закону сільський, селищний, міський голова видає розпорядження у межах своїх повноважень.

У відповідності до рішення Рівненської міської ради від 10 липня 1997 року №219 «Про розмежування повноважень виконавчих органів та міського голови» делеговані повноваження щодо обліку та реєстрації відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності віднесені до компетенції міського голови.

Крім того, для прийняття оспорюваного розпорядження Комунальним підприємством «Рівненське МБТІ» було надано висновок щодо можливості оформлення права приватної спільної часткової власності на будівлю кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Тому, розпорядження міського голови від 20 вересня 2012 року №970-р та оспорюванні свідоцтва про право власності видані виконавчим комітетом Рівненської міської ради прийняті згідно наданих повноважень і у відповідності до законодавства України.

На підставі вищевикладеного просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, вважає їх безпідставними, просила в позові відмовити.

Представник КП Рівненське міське бюро технічної інвентаризації Новак С-В.М. в судовому засіданні пояснила, що для прийняття оспорюваного розпорядження Комунальним підприємством «Рівненське МБТІ» було надано висновок щодо можливості оформлення права приватної спільної часткової власності на будівлю кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», виготовлений згідно вимог чинного законодавства, на підставі заяв власників кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Представник АТ «Укрсоцбанк», як третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_7 , в судовому засіданні пояснив, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2013 року задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк». В рахунок погашення 789031 грн. 48 коп. заборгованості ОСОБА_5 та ОСОБА_5 перед ПАТ «Укрсоцбанк» за кредитними договорами №533Д від 26 жовтня 2006 року та договором кредиту №614Д від 06 грудня 2006 року звернуто стягнення на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_5 і є предметом іпотечного договору від 31 серпня 2007 року №229Д-1, а саме на приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » загальною площею 180,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною продажу, що відповідатиме ринковій, додатково визначеній незалежним експертом-оцінювачем. Іпотека має похідний характер до основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання. Припинення договору, з якого виникає забезпечення іпотекою зобов`язання, зіставляють із підставами для припинення права іпотеки. Однак, при цьому слід врахувати, що відповідно до вимог ст.ст.526, 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Будь-які охоронні зобов`язання, які випливають з основного, не повинні припиняти дію тих зобов`язань, які забезпечують основне, яке залишилось невиконаним.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого майна без письмової згоди одного з подружжя, за наявності згоди другого з подружжя, отже укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір не отримав згоди на це другого з подружжя. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо - відеозапису та іншими доказами, які позивачем суду не надавалися.

В зв`язку з викладеним просить в позові відмовити.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09 квітня 1996 року.

Дана обставина підтверджується дослідженим в судовому засідання свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 виданим 09 квітня 1996 року Зорянською сільською радою Рівненського району Рівненської області з якого вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб 09 квітня 1996 року, про що зроблено запис за №15. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловікові ОСОБА_2 , дружині ОСОБА_2 .

25 червня 2010 року ОСОБА_2 купив приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 .

Дана обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні договором купівлі-продажу приміщення кафе від 25 червня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А.І., та зареєстрованого в реєстрі за №2755, з якого вбачається, що ОСОБА_8 надалі «продавець» з однієї сторони та ОСОБА_2 надалі «покупець» з другої сторони уклали цей договір про таке: на умовах передбачених цим договором продавець передає у власність, а покупець приймає у власність приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 загальною площею 178,1 кв.м.

Купівля приміщення кафе була здійснена під час шлюбу, зі згоди позивачки та за спільні кошти подружжя. Отже, набуте позивачем та відповідачем ОСОБА_2 нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Право власності на приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 , загальною площею 178,1 кв.м. було набуте відповідачем ОСОБА_2 , як ціла частка (1/1) і в подальшому також зареєстровано КП Рівненське міське бюро технічної інвентаризації", як ціла частка (1/1), в книзі 7 номер запису 34-672, реєстраційний номер об`єкта в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 2002678, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 14 жовтня 2010 року.

У травні 2018 року з позову ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки по цивільній справі №569/3764/18, який, як пояснила позивача, вона випадково побачила у будинку свого чоловіка, їй стало відомо про те, що у 2012 році набуте під час шлюбу майно було перереєстровано як спільна часткова власність (1/3) будівлі кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 , загальною площею 516,3 кв.м. При цьому, підставою оформлення права спільної часткової власності було розпорядження міського голови від 20 вересня 2012 року №970-р. Іншими двома співвласниками будівлі у 2012 році стали ОСОБА_3 та ОСОБА_5 із частками по 1/3. Тобто, у 2012 року чоловік позивачки ОСОБА_2 та вона, перестали буди одноосібними власниками приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 , загальною площею 178,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта в реєстрі прав власності на нерухоме майно 2002678, номер запису №34-672 в книзі 7, а стали власниками 1/3 будівлі кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 , загальною площею 516,3 кв.м. Тобто, змінився, як вид спільної власності, так і об`єкт власності (1/1 приміщення кафе змінилося на 1/3 будівлі кафе).

Як зазначено вище, до реєстрації у 2012 році спільної часткової власності на будівлю кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» за трьома співвласниками відповідач ОСОБА_2 був одноосібним власником приміщення кафе. ОСОБА_5 був одноосібним власником приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 180,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 3027614, номер запису №31-1267 в книзі 11 (підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 14 жовтня 2003 року №1720744 та свідоцтвом про право власності від 14 жовтня 2003 року серії НОМЕР_9. ОСОБА_3 був одноосібним власником приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 179,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 3027840, номер запису №31-1268 в книзі 11 (підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 14 жовтня 2003 року №1721008 та свідоцтвом про право власності від 14 жовтня 2003 року серія НОМЕР_10). Тобто три особи були власниками трьох різних об`єктів нерухомого майна з різними реєстраційними номерами в Реєстрі прав власності (у ОСОБА_2 реєстраційний номер об`єкта 2002678, у ОСОБА_5 реєстраційний номер об`єкта 3027614, у ОСОБА_3 реєстраційний номер об`єкта 30277840).

Після реєстрації у 2012 році спільної часткової власності на будівлю кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» цей об`єкт нерухомого майна отримав єдиний реєстраційний номер 2002678 для усіх трьох співвласників із номером запису №34-672 в книзі 7 (відповідні витяги про державну реєстрації та свідоцтва про право власності від 21 вересня 2012 року НОМЕР_7, НОМЕР_11 та НОМЕР_12. Тобто, три різні об`єкти були об`єднані в один об`єкт.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та іншими двома співвласниками - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не було укладеного письмового договору чи іншого письмового правочину, умовою якого б було виникнення права спільної часткової власності. Крім того, якби такий договір чи інший правочин був укладений, позивач, як співвласник майна, не надавала згоди на такі дії, а інші сторони за таким договором - відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 діяли б недобросовісно, оскільки знали, що позивач та відповідач ОСОБА_2 перебувають у шлюбі, майно належить їм з чоловіком на праві спільної сумісної власності, і чоловік не отримував згоди від неї на такі дії. У будь якому випадку, внаслідок усної домовленості та дій відповідача ОСОБА_2 , а також відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 належне позивачу на праві спільної сумісної власності майно було об`єднано в один об`єкт нерухомості.

Розпорядженням міського голови м.Рівного від 20 вересня 2012 року №970-р «Про оформлення права власності на будівлю кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» було оформлено право спільної часткової власності на будівлю кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» за ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 із часткою 1/3 для кожного.

Розпорядження міського голови було прийнято на підставі ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Однак, ст.30 вказаного Закону передбачає компетенцію виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, а не міського голови. Інші ж норми Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» не уповноважували міського голову приймати розпорядження про оформлення права спільної часткової власності.

У 2016 році половина (1/2) від 1/3 частки ОСОБА_5 в будівлі кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» була переоформлена на ОСОБА_5 .

Відповідно до ч.3 ст.355 ЦК України право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.2 ст.202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Відповідно до п.1.2. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5 (було чинним на момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також права власності на об`єкти незавершеного будівництва, шляхом внесення відповідного запису до реєстру прав власності на нерухоме майно у редакції на момент виникнення спірних правовідносин.

Державна реєстрація прав проводиться реєстраторами БТІ у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць, обслуговування на території яких здійснюється БТІ, створеними до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно (п.1.3. зазначеного Тимчасового положення).

У 2012 році державну реєстрацію оспорюваних позивачем прав було проведено реєстратором КП «Рівненське МБТІ».

Отже, дії відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 щодо об`єднання належного позивачу на праві спільної сумісної власності майна в один об`єкт нерухомості із виникненням спільності часткової власності є усним правочином, що суперечить положенням статей 63 та 65 СК України.

Оскільки про такий правочин позивач дізналася лише в травні 2018 року, тому звернення до суду здійснюється у межах строку давності, визначеного ст.256 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК ( 435-15 ) вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Визначаючи презумпцію правочину, у статті 204 ЦК України вказує, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або, якщо він не визнаний судом недійсним, а стаття 215 цього Кодексу встановлює, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У п.4 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що судом відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорюванні якщо їх недійсність прямо не встановлена, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Пункт 8 вище зазначеної постанови зазначає, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК ( 435-15 ) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно ч.5 ст.216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним

Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Отже, аналізуючи вимоги вище зазначених норм в сукупності, судом встановлено, що усний правочин між відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 щодо об`єднання приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 178,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта в реєстрі прав власності на нерухоме майно 2002678 в один об`єкт нерухомості будівлю кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 516,3 кв.м. із виникненням спільності часткової власності суперечить положенням статей 63 та 65 СК України, порушує права позивача, як власника спірного майна, тому такий правочин підлягає визнанню недійсним, з застосуванням наслідків його недійсності.

Відповідно до ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Оскільки розпорядження міського голови м.Рівного від 20 вересня 2012 року №970-р «Про оформлення права власності на будівлю кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» не відповідає положенням Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та порушує право власності позивача, суд вважає необхідним визнати незаконним вказане розпорядження.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності суд вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими, доведеними представником позивача належними та допустимими доказами, не є спростованими представниками відповідачів, а тому вони підлягають до повного задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,81,137,141,263,264,265, 268, 273, 354 ЦПК України, ст.ст.202,205,207 ЦК України, ст.63,65 СК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , виконавчого комітету Рівненської міської ради, міський голова, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 , комунальне підприємство Рівненське міське бюро технічної інвентаризації, АТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним усного правочину, припинення права спільної часткової власності, визнання незаконним розпорядження міського голови, визнання недійсними свідоцтв про право власності, скасування записів в реєстрі прав власності на нерухоме майно - задоволити.

Визнати недійсним усний правочин між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо об`єднання приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 178,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 2002678 в один об`єкт нерухомості будівлю кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 516,3 кв.м. із виникненням спільності часткової власності.

Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 на будівлю кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати незаконним розпорядження міського голови м.Рівного від 20 вересня 2012 року №970-р «Про оформлення права власності на будівлю кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1»».

Визнати недійсним свідоцтво про право власності серії НОМЕР_13 видане 21 вересня 2012 року виконавчим комітетом Рівненської міської ради ОСОБА_2 , свідоцтво про право власності серії НОМЕР_6 видане 21 вересня 2012 року виконавчим комітетом Рівненської міської ради ОСОБА_3, свідоцтво про право власності серії НОМЕР_8 видане 21 вересня 2012 року виконавчим комітетом Рівненської міської ради ОСОБА_4 .

Скасувати запис в Реєстрі прав власності на нерухоме майно про проведення державної реєстрації права власності із часткою 1/3 ОСОБА_2 , 1/3 ОСОБА_3 , 1/3 ОСОБА_4 на будівлю кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 2002678, номер запису №34-672 в книзі 7.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 , іпн. НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_4 , НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_4 , АДРЕСА_6 , іпн. НОМЕР_5 .

Відповідач: Виконавчий комітет Рівненської міської ради м.Рівне, вул.Соборна, 12 А.

Відповідач: міський голова м.Рівне, вул.Соборна, 12 А.

Третя особа: ОСОБА_5 , АДРЕСА_7 , іпн. НОМЕР_5 .

Третя особа: комунальне підприємство Рівненське міське бюро технічної інвентаризації, м.Рівне, вул.Шевченка, 45.

Третя особа: АТ «Укрсоцбанк», м.Київ, вул.Ковпака, 29.

Суддя :