Постанова

Іменем України

14 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 453/1377/16-ц

провадження № 61-8266св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача - ОСОБА_2 ;

відповідач - ОСОБА_3 ;

представник відповідача - ОСОБА_4 ;

третя особа - служба у справах дітей Сколівської районної державної адміністрації Львівської області;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення Сколівського районного суду Львівської області у складі судді Ясінського Ю. Є.

від 03 вересня 2018 року, додаткове рішення Сколівського районного суду Львівської області у складі судді Ясінського Ю. Є. від 16 жовтня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду у складі колегії суддів:

Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В., від 26 лютого 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні нерухомим майном.

Позовна заява мотивована тим, що 17 листопада 2007 року між нею та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, від якого у них народився син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 02 грудня 2016 року шлюб між нею та ОСОБА_3 було розірвано. Вказувала, що за час шлюбу ними було набуто житловий будинок по

АДРЕСА_1 , право власності на який у 2010 році було зареєстровано за відповідачем. Вони зареєстровані та проживали у вищевказаному будинку, проте після розірвання шлюбу відповідач став чинити їй та їхньому синові перешкоди у користуванні будинком. Вважала, що вказаний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був збудований за рахунок спільної праці та коштів подружжя.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд: визнати житловий будинок по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя; визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного будинку; зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди у користуванні належним їй нерухомим майном.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 03 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано житловий будинок, позначений у технічному паспорті під літ. «А-2», загальною площею 56,3 кв. м, житловою площею 8,0 кв. м,

з господарськими будівлями і спорудами, окрім надбудови під літ. «а3»

та сараю під літ. «Д», що розташований по

АДРЕСА_1 спільним майном подружжяОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинок, позначений у технічному паспорті під літ. «А-2», загальною площею 56,3 кв. м, житловою площею 8,0 кв. м,

з господарськими будівлями і спорудами, окрім надбудови під літ. «а3»

та сараю під літ. «Д», що розташований по

АДРЕСА_1 , як спільне майно подружжя.У решті позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Сколівського районного суду Львівської області

від 16 жовтня 2018 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 6 703 грн 91 коп. судового збору.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, виходив із того, що

у силу статей 60, 69, 70 СК України нерухоме майно сторонами набуте за час шлюбу за спільні кошти, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу у рівних частках. Щодо вимог позивачки про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні нерухомим майном, то суд зазначив, що вказана вимога задоволенню не підлягає, так як існує рішення Сколівського районного суду Львівської області від 02 листопада 2017 року, що набрало законної сили, яким зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перешкоди у користуванні житловим будинком. Вказане рішення суду згідно з акту державного виконавця від 11 червня 2018 року виконане.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та його представника

ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 03 вересня 2018 року та додаткове рішення Сколівського районного суду Львівської області від 16 жовтня

2018 року залишено без змін.

Погоджуючись із висновками районного суду, апеляційний суд також зазначив, що спірний житловий будинок був зареєстрований за відповідачем як новостворений 17 серпня 2010 року, тобто у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, які своєю спільною працею

та коштами брали участь у його будівництві, а тому будинок належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу

у рівних частках. Доказів того, що спірний будинок було збудовано до

2007 року, до одруження сторін, відповідач не надав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Сколівського районного суду Львівської області. У задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - про зупинення виконання рішення Сколівського районного суду Львівської області

від 03 вересня 2018 року та додаткового рішення Сколівського районного суду Львівської області у складі судді Ясінського Ю. Є. від 16 жовтня

2018 року відмовлено.

У червні 2019 справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про часткове задоволення позову, оскільки не врахували, що відповідач є одноосібним власником будинку та позивачка не має жодного відношення до нього, так як перший поверх будинку був збудований до реєстрації шлюбу і з того часу будівельні роботи не проводились,

а надбудова другого поверху є самочинною, а тому поділу не підлягає. Також висновок судів про те, що відповідачем не надано доказів того, що будівництво будинку було завершене у 2007 році, є помилковим, оскільки

не враховано, що у технічному паспорті зазначено протилежне, а саме, що будинок А-1 побудований у 2007 році. Крім того, суди безпідставно не взяли до уваги правові висновки Верховного Суду України, які викладені

у постановах: від 05 квітня 2017 року № 6-399цс17, від 11 березня 2015 року № 6-211цс14, а також від 01 липня 2015 року № 6-612цс15, та не з`ясували походження коштів, за які було збудовано будинок, не взяли до уваги технічну документацію, де зазначено, що будинок збудовано до укладення шлюбу. Також в обґрунтування помилковості додаткового рішення суду зазначено, що самочинне будівництво не може бути предметом поділу,

а тому при визначенні судового збору слід виходити із суми 393 962 грн, тобто від загальної вартості житлового будинку. Зважаючи на те, що судом відмовлено у задоволенні немайнових вимог, то судовий збір, який підлягає стягненню з відповідача, становить 1 969 грн 81 коп.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної

скарги - безпідставними. Спірний житловий будинок було побудовано за рахунок спільних коштів та праці колишнього подружжя і відповідачем не спростовано цих обставин.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один

із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок зареєстрований за відповідачем як новостворений 17 серпня 2010 року, тобто за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а саме з 17 листопада

2007 року по 02 грудня 2016 року. За цей час сторони своєю фізичною працею і коштами збудували будинок, який згодом зареєстрували, а тому він є об'єктом права власності.

За таких обставин, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що у силу статей 60, 69, 70 СК України спірне нерухоме майно сторонами набуте за час шлюбу за спільні кошти, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу

у рівних частках.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 05 квітня 2017 року № 6-399цс17, від 11 березня 2015 року № 6-211цс14 та від 01 липня

2015 року № 6-612цс15, щодо доведення за чиї кошти майно подружжя набувалося, є безпідставними, так як Верховний Суд України у постанові

від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 по суті відійшов від раніше сформованої практики і зазначив про необхідність врахування презумпції спільності майна подружжя (стаття 60 СК України) та обов`язку її спростувати того з подружжя, хто цю презумпцію оспорює. Відповідач

у справі, яка переглядається, вказану презумпцію не спростовував.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 03 вересня 2018 року, додаткове рішення Сколівського районного суду Львівської області від 16 жовтня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Д. Д. Луспеник