ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року

м. Харків

Справа № 641/2994/18

Провадження № 22-ц/818/4066/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

Суддів Бурлака І.В., Пилипчук Н.П.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадженнябез повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 7 червня 2019 року, ухвалене суддею Вікторовим В.В., -

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати за ОСОБА_1 право на частку у розмірі 50 відсотків у праві власності на автомобіль GEELY EMGRAND Х7, державний номер НОМЕР_1 . Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 її частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль в розмірі 167 250 грн. Автомобіль GEELY EMGRAND Х7, державний номер НОМЕР_1 , присудити в цілому ОСОБА_2 Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на забезпечення доказів, позову і звернення до суду з позовом.

Позов мотивований тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.09.2011 року, який за рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2018 року було розірвано. За час спільного сумісного життя подружжям в 2014 році було придбано автомобіль GEELY EMGRAND Х7, державний номер НОМЕР_1 , який зареєстровано на праві власності за відповідачем. Автомобіль знаходиться в його користуванні і розпорядженні. Відповідно до ч. 2 ст. 68 СК України розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою. Як стало відомо позивачу ОСОБА_2 вирішив продати автомобіль, що є спільною сумісною власністю сторін, не погоджуючи відповідне питання з позивачем. З цією метою він розмістив оголошення про продаж автомобіля на інтернет ресурсі RSТ за визначеною ним ціною 334500 грн. Таким чином, відповідач має намір розпорядитися спільним майном подружжя та звернути отримані кошти у свою особисту власність. З відповідною оцінкою ринкової вартості автомобіля позивач погоджується та вважає, що за відповідної вартості автомобіля частка кожного зі сторін у праві спільної сумісної власності на майно складає (334500 : 2) =167 250 грн. Враховуючи те, що автомобіль є неподільною річчю, відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України він має бути присуджений одному з подружжя. Відповідач користується та розпоряджається автомобілем, тому позивач вважає за доцільне присудити автомобіль відповідачу ОСОБА_2 , а за нею визнати право на частку у його власності у розмірі 50 відсотків, яку стягнути з відповідача на її користь.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 7 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано автомобіль GEELY EMGRAND Х7, 2014 року випуску, кузов L108 НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю колишнього подружжя. В порядку поділу майна визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль GEELY EMGRAND Х7, 2014 року випуску, кузов L108 НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію у сумі 67 329 грн 62 копійки. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 6 062 грн 20 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний автомобіль придбаний сторонами у період шлюбу за спільні кошти родини, то він визнається судом спільним сумісним майном подружжя, а тому підлягає поділу на загальних підставах.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права.

В обґрунтування скарги посилається на те, що позивач не довів та не підтвердив достатніми доказами, що джерелом набуття спірного автомобілю були спільні кошти подружжя. Позивач не подавала заяви про визнання недійсним пов`язаного з предметом спору правочину, а суд при вирішенні спору надав правовий висновок правочину без урахування вимог ст. 203 ЦК України. Невизначеність суду щодо правомірності правочину позбавляє права відповідача стягнути з позивача частку позики на покупку автомобіля. Матеріали справи не містять доказів, що позивач в період шлюбу з відповідачем заробила які-небудь кошти, які були витрачені на придбання автомобілю. Судом не враховано, що присудження одному із подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

ОСОБА_3 до апеляційного суду надано відзив, в якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивований тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга не спростовує фактичних обставин, що були встановлені під час розгляду справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 вересня 2011 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції (а.с. 9).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2018 року шлюб сторін було розірвано (а.с. 145).

8 квітня 2014 року транспортний засіб GEELY EMGRAND Х7, 2014 року випуску, кузов L108 НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 , зареєстрований на ім`я гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 На транспортний засіб оформлено свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 та закріплені номерні знаки АХ НОМЕР_5 (а.с. 8).

Отже, спірний автомобіль GEELY EMGRAND Х7, 2014 року випуску, кузов L108 НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 , був придбаний у 2014 році у період шлюбу сторін.

ОСОБА_2 отримав свою частку грошових коштів у розмірі 101 000 грн від продажу квартири АДРЕСА_1 , яка належала йому та його братам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності (а.с. 46-49).

З червня 2012 року по вересень 2015 року ОСОБА_1 перебувала у відпустці по догляду за спільною донькою до трьох років, що підтверджується довідкою за вих. № 04/474 від 11.07.2018, виданою ДУ «Інститут проблем ендокринньої паталогії ім. В.Я. Данилевського Національної академії медичних наук України».

До декретної відпустки позивач працювала та отримувала заробітну плату в ДУ «Інститут проблем ендокринної паталогії ім. В.Я. Данилевського Національної академії медичних наук України» на посаді лікаря-офтальмолога на 0,5 ставки консультативної поліклініки з 11 січня 2010 року до 25 вересня 2015 року, що підтверджується довідкою за вих. № 04/474 від 11.07.2018 та записами у трудовій книжці ОСОБА_1 (а.с. 89-92).

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів дійшла висновку, що відповідач не довів, що отримані за розпискою грошові кошти він сплатив у рахунок вартості автомобілю та не спростував презумпцію спільності майна подружжя, що є його процесуальним обов`язком.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Доводи про те, що ОСОБА_3 перебуваючи у шлюбі з позивачем не заробила коштів, які витрачені на покупку автомобіля є неспроможними, оскільки

статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення містить і стаття 368 ЦК України

Доводи ОСОБА_2 про невнесення коштів на депозитний рахунок не заслуговують на увагу з наступних підстав.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України(стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, в свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 664/340/16-ц (провадження № 61-20084св18).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.374, ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 7 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. В силу п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.С. Кругова

Судді І.В. Бурлака

Н.П. Пилипчук

Повний текст складено 21 листопада 2019 року