Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 761/13845/15-ц

провадження № 61-34629св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Міністерство юстиції України, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 рокуу складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Білич І. М., Болотова Є. В.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з січня 2002 року працював в системі органів Державної виконавчої служби України (далі - ДВС України).

Наказом ДВС України від 10 листопада 2014 року №675/к його звільнено

з посади старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України (далі - ВПВР ДВС України).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня

2014 року визнано протиправним та скасовано наказ ДВС України

від 10 листопада 2014 року про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено його на посаді старшого державного виконавця ВПВР ДВС України та стягнуто з ДВС України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Посилаючись на обставини звільнення (незаконність попередження про звільнення та саме звільнення), що встановлені судовими рішеннями та які призвели до порушення нормальних життєвих зв?язків, погіршення стану здоров`я, емоційних переживань, прикладення додаткових зусиль для налагодження життя, просить суд стягнути з Міністерства юстиції України як правонаступника ДВС України на його користь моральну шкоду в розмірі 45 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів того, що йому завдана моральна шкода та те, що вона завдана саме у зв`язку зі звільненням з посади старшого державного виконавця ВПВР ДВС України відповідно до статті 237-1 КЗпП України, також беручи до уваги те, що Міністерство юстиції України не є правонаступником ДВС України у сфері трудових відносин, а Державна казначейська служба України жодних прав та інтересів позивача не порушувала, у трудових відносинах з ним не перебувала

і жодної шкоди позивачеві не завдавала.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанцій

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 червня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції відмовив

у задоволенні позову з інших підстав, зазначивши, що за вимогою про стягнення моральної шкоди процесуальне правонаступництво не допускається, відтак відсутні підстави для стягнення такої шкоди з Міністерства юстиції України та

в задоволенні позовних вимог має бути відмовлено з цих підстав.

Аргументи учасників справи

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що Міністерство юстиції України

є правонаступником ДВС України, відтак повинно нести цивільну відповідальність щодо відшкодування моральної шкоди.

Відзивів іншими учасниками справи на касаційну скаргу не подано.

Рух справи

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 07 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в цій справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

11 січня 2002 року ОСОБА_1 безперервно працював в системі органів ДВС України на посадах головного державного виконавця, головного спеціаліста, начальника відділу примусового виконання рішень, заступника начальника відділу.

Наказом ДВС України від 07 червня 2013 року №415/к ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника ВПВР ДВС України.

Наказом ДВС України від 29 листопада 2013 року №796/к ОСОБА_1 призначено на посаду старшого державного виконавця ВПВР ДВС України.

Листом від 19 травня 2014 року ОСОБА_1 попереджено про введення в дію нової структури та штатного розпису на 2014 рік ДВС України та про майбутнє звільнення із займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України 21 липня 2014 року, запропоновано переведення на посаду заступника начальника відділу державної виконавчої служби Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області.

22 травня 2014 року ОСОБА_1 звернувся із заявою-проханням врахувати переважне його право на залишення на роботі при скороченні штату працівників у зв`язку з великим стажем роботи та переглянути рішення про його звільнення.

Листом ДВС України від 23 червня 2014 року №14-0-507/7 ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні його заяви.

Наказом ДВС України від 10 листопада 2014 року №675/к ОСОБА_1 звільнено з 19 грудня 2014 року, у зв`язку зі скороченням штату працівників та відмовою від переведення на іншу роботу.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/17563/14 визнано протиправним та скасовано наказ ДВС України від 10 листопада 2014 року №675/к; поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого державного виконавця ВПВР ДВС України.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із Положенням про ДВС України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 229, ДВС України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів відповідно до закону.

З 07 квітня 2015 року вказане Положення втратило чинність у зв`язку

з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 31 березня 2015 року

№ 150, якою погоджено пропозицію Міністерства юстиції України щодо можливості забезпечення здійснення покладених на Міністерство постановою Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року № 17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» функцій

і повноважень Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, які припинені.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року № 17 ліквідовано Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу, поклавши на Міністерство юстиції України завдання і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб). Пунктом 2 зазначеної постанови встановлено, що Міністерство юстиції України є правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що ліквідуються, в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті 1 цієї постанови.

Верховний Суд України в постановах від 04березня 2014 року (справа

№ 21-8а14), від 28 жовтня 2014року (справа № 21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

Тлумачення статті 237-1 КЗпП дозволяє зробити висновок, що підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв?язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Суд апеляційної інстанції зазначене не врахував та дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що за вимогами, які

є предметом спору у цій справі, процесуальне правонаступництво не допускається. Такий висновок належним чином не обґрунтований, аспір по суті позовних вимог фактично не вирішений.

Разом з тим суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої, частин четвертої та п`ятої статті

411 ЦПК України, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про скасування рішення апеляційного суду з передачею справи на новий розгляд.

Керуючись статтями 400, 402, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року скасувати.

Справу № 761/13845/15-ц передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук