Справа № 307/2874/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 листопада 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого: Джуги С.Д.

суддів: Кожух О.А., Куштана Б.П.

з участю секретаря: Балаж Н.С.

імена (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Біловарська сільська рада,

третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Тячівського районного суду ухваленого 22 травня 2019 року головуючим суддею Гримут В.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до Біловарської сільської ради, третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , про визнання права на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) без погодження меж із суміжним землекористувачем та зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом.

В обґрунтування позову посилається на те, що 19.08.2011 р. виконавчим комітетом Біловарської сільської ради йому було надано дозвіл на реєстрацію житлового будинку АДРЕСА_1 .

У 2016 році він вирішив виготовити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з подальшим внесенням даної земельної ділянки до Державного земельного кадастру.

13.12.2016 р. він звернувся до Біловарської сільської ради із заявою про погодження земельних меж між ним та сусіднім землекористувачем для виготовлення технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, оскільки суміжний землекористувач - ОСОБА_2 , безпідставно відмовився підписати акт погодження меж.

Протоколом зборів постійної депутатської комісії Біловарської сільської ради з питань охорони навколишнього середовища, земельних ресурсів та розвитку села № 4 від 01.02.2017 р. встановлено, що межові знаки на абрис-схемі земельної ділянки в АДРЕСА_1 , поставлені правильно і відповідають фактичному використанню його земельної ділянки.

Рішенням 9-ї позачергової сесії сьомого скликання Біловарської сільської ради № 88/01-3 від 17.03.2017 р. було розглянуто вищевказаний протокол та вирішено здійснити перевірку письмових доказів для правильного прийняття рішення по поданих заявах та технічних матеріалах.

Згідно відповіді Біловарської сільської ради № 84/02-36 від 07.06.2017 р. питання щодо затвердження протоколу № 4 від 01.02.2017 р. розглядалося на одинадцятій сесії Біловарської сільської ради 02.06.2017 року, де за результатами голосування 10 депутатів та один сільський голова утрималися та рішення по питанню ОСОБА_1 не прийнято.

23.01.2018 р. його представник надіслав Біловарській сільській раді досудову вимогу.

07.02.2018 р. представник Біловарської сільської ради надіслав відповідь та виписку з рішення 14-ї сесії VII-го скликання від 25.12.2017 р., про затвердження протоколу № 4 від 01.02.2017 р.

05.04.2018 р. йому було відмовлено у погодженні технічної документації, відмова мотивована тим, що нібито рішення чотирнадцятої сесії VII-го скликання від 25.12.2017 р. було затверджено протокол зборів постійної депутатської комісії сільської ради № 6 від 20.12.2017 р., а у зв`язку з технічною помилкою вказано про затвердження протоколу № 4 від 01.02.2017 р. У зв`язку з відсутністю погодження меж суміжним користувачем ОСОБА_2 Біловарської сільською радою не погоджено технічну документацію.

На сьогоднішній день органами місцевого самоврядування так і не вирішено по суті спір стосовно меж земельної ділянки.

З урахуванням наведеного позивач просив суд: 1) надати йому право на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки; 2) зобов`язати Біловарську сільську раду погодити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі.

Рішенням Тячівського районного суду від 22 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зокрема, зазначає, що суд не дав правової оцінки неправомірності відмови сільської ради щодо затвердження технічної документації. Судом не враховано, що ОСОБА_2 безпідставно не підписує акт погодження меж. Саме по собі не підписання акту погодження меж не є перешкодою для передачі земельної ділянки у власність. .

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, їх представників, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що рішенням Біловарської сільської ради від 19.08.2011 року ОСОБА_1 оформлено право власності на нерухоме майно (житловий будинок і надвірні споруди) по АДРЕСА_1 , та доручено Тячівському РПТІ провести реєстрацію права власності (а.с.10 на звороті).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягу про державну реєстрацію прав ОСОБА_1 належить житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.34, 35).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності станом на 29.10.2018 р. вбачається, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.56).

У 2016 році ФОП ОСОБА_4 на замовлення позивача було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та на земельну ділянку розташовану у АДРЕСА_1 (а.с.18-41).

Під час виготовлення технічної документації із землеустрою, суміжний землекористувач ОСОБА_2 відмовився погодити межі земельної ділянки позивачу, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до Біловарської сільської ради щодо погодження таких меж в натурі (а.с.11).

Протоколом зборів постійної депутатської комісії Біловарської сільської ради з питань охорони навколишнього середовища, раціонального використання природних ресурсів та рекреації, та з питань агропромислового комплексу, земельних ресурсів та розвитку села №4 від 01.02.2017 встановлено, що межові знаки на абрис схемі земельної ділянки ОСОБА_1 поставлені правильно і відповідають фактичному використанню земельної ділянки. Погоджено межі земельної ділянки гр. ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 , згідно кадастрового плану даної ділянки (а.с.12).

Згідно з надісланої представнику позивача виписки з рішення 14 сесії IV скликання Біловарської сільської ради від 25.12.2017 за №124/01-3 затверджено протокол зборів постійної депутатської комісії Біловарської сільської ради з питань охорони навколишнього середовища, раціонального використання природних ресурсів та рекреації, та з питань агропромислового комплексу, земельних ресурсів та розвитку села №4 від 01.02.2017 (а.с.14, 15).

Однак, згідно листа Біловарської сільської ради, адресованому представнику позивача, рішенням чотирнадцятої сесії VII-го скликання від 25.12.2017 р. було затверджено протокол зборів постійної депутатської комісії сільської ради № 6 від 20.12.2017 р., а у зв`язку з технічною помилкою вказано про затвердження протоколу № 4 від 01.02.2017 р. (а.с.16), що відповідає змісту повного тексту вказаного рішення від 25.12.2017 (а.с.17).

Після чого відповідне рішення про затвердження протоколу № 4 від 01.02.2017 р. сільською радою не приймалося, що і стало підставою для звернення до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що причиною відмови сільської ради погоджувати технічну документацію є наявність спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2. На думку суду сільська рада прийняла рішення в межах своєї компетенції, а позивач не позбавлений права вирішувати земельний спір із ОСОБА_2 у судовому порядку.

Однак колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції щодо підстав для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 з огляду на таке.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а саме: способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою слід з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Також обраний спосіб захисту повинен відповідати критеріям ефективності, тобто повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України право на звернення до суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Отже визначення способу захисту порушеного права є невід`ємним процесуальним правом позивача, яким він користується на власний розсуд, тоді його оцінка відповідності та наявності підстав для захисту такого права є обов`язком суду.

Звертаючись до суду позивач у своїй позовній заяві просив: 1) надати йому право на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки; 2) зобов`язати Біловарську сільську раду погодити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі.

З даного приводу апеляційний суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 частини третьої статті 152 ЗК України.

Частиною третьою статті 158 ЗК України визначено, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Відповідно до статті 33 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, вирішення земельних спорів у порядку, встановленому законом.

За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці, як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.

Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 28 березня 2018 року прийнято постанову у справі № 681/1039/15-ц, у якій суд зазначив, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Тобто, при добросовісному виконанні набувачем земельної ділянки обов`язків щодо узгодження меж з користувачами чи власниками суміжних земельних ділянок, у разі, якщо користувач чи власник суміжної земельної ділянки безпідставно ухилився від погодження меж та не підписав акт, сама відсутність такого акта погодження меж не свідчить про незаконність рішення про затвердження проекту землеустрою та про передачу земельної ділянки у власність.

Крім того, потрібно відрізняти позовні вимоги про встановлення та про відновлення меж земельної ділянки.

Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками.

Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686 (далі - Інструкція № 376).

Відповідно до положень статті 55 Закону України від 22 травня 2003 року № 858-IV «Про землеустрій» у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

За 3.12 Інструкції № 376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Згідно з пунктом 1.3 Інструкції № 376 виконавець - юридична особа, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа-підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником.

Тобто встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не є компетенцією суду. Суд розглядає справи по відновленню меж земельної ділянки, тобто спір про поновлення права, яке існувало у разі його можливого порушення.

Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок (пункт 4.1 Інструкції № 376).

Пунктами 4.2, 4.3 Інструкції № 376 встановлено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Вказаний правовий висновок викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019року № 350/67/15-ц.

В даному випадку спір стосується саме встановленню меж земельної ділянки (технічна документації ОСОБА_1 розробляється вперше, а отже межі земельної ділянки ще не встановлені), а отже вирішення безпосередньо питання щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не є компетенцією суду. Оскільки питання щодо розроблення технічної документації є складовою встановлення меж земельної ділянки, то вирішення будь-яких питань, пов`язаних з даною процедурою, також не належить до компетенції суду. Суд лише вправі давати оцінку законності дій чи бездіяльності відповідних установ під час розроблення технічної документації. Відтак вимога ОСОБА_1 щодо надання йому дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки не належить до компетенції суду, а отже не може бути задоволена. Пред`являючи таку вимогу позивачем фактично обрано неналежний спосіб захисту, що є підставою для відмови в її задоволенні.

Стосовно позовної вимоги про зобов`язання сільську раду погодити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно ч.3 ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Аналогічні положення закріплені у ст.4 Європейської хартії місцевого самоврядування, відповідно до якої головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються Конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу.

Відтак, органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При цьому, вказані норми розширеному тлумаченню не підлягають.

Із змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року вбачається, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

При вирішенні питання щодо погодження технічної документації із землеустрою орган місцевого самоврядування має певну свободу розсуду та може прийняти один з декількох варіантів управлінських рішень, а отже такі повноваження є дискреційними.

Тобто вимога про зобов`язання сільської ради погодити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натур не може бути задоволена, позаяк це буде втручанням у дискреційні повноваження.

Апеляційний суд констатує, що з матеріалів справи та позовної заяви вбачається, що позивач фактично вказує на протиправну бездіяльність органу місцевого самоврядування щодо вирішення земельного спору. Водночас не оспорюючи таку бездіяльність, позивачем пред`явлено дві позовні вимоги, які не відповідають встановленим законодавством способам судового захисту, і саме з цих підстав слід відмовити в задоволенні позову.

Суд першої інстанції зазначеного не врахував та помилково вирішив позовні вимоги ОСОБА_1 по суті.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, відповідно до пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає зміні в частині правового обґрунтування підстав для відмови в задоволенні позову.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Змінити рішення Тячівського районного суду від 22 травня 2019 року в частині правового обґрунтування підстав для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Резолютивну частину рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: