П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2019року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Суханової Є.М.,
з участю секретаряМариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2019 року про відмову в забезпеченні позову у справі за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору позики та іпотечного договору недійсними,-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору позики та іпотечного договору недійсними.

У вересні 2019 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Заява обґрунтована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду. У разі задоволення заяви не можуть бути порушені права відповідача, який має власне житло і після накладення арешту не позбавляється прав, передбачених іпотечним договором. На думку позивача заходи забезпечення позову є обґрунтованими та співмірними.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 , через представника - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просила скасувати ухвалу та постановити нову, якою задовольнити заяву.

При цьому, апелянт посилається на те, що висновки суду стосовно не доведення позивачем у суді своїх доводів про те, що невжиття вищезазначеного заходу може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду є невмотивованими.

Зазначила, що умови іпотечного договору передбачають передумови, коли у будь-який момент позивача та членів її сім`ї можуть виселити з квартири, в якій вони мешкають, а вони, за таких умов, не матимуть змоги захистити свої права.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

11 жовтня 2019 року до суду надійшов відзив ОСОБА_3 , поданий представником - ОСОБА_4 , у якому остання заперечує проти доводів наведених в апеляційній скарзі, просила залишити її без задоволення. Зазначає, що ймовірне використання відповідачем як іпотекодержателем своїх прав щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не є підставою для накладення арешту на квартиру. Заходи забезпечення позову не відповідають предмету позову та є не співрозмірними із заявленими позовними вимогами.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача про те, що невжиття вищевказаного заходу забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову є лише припущеннями та не доведені в суді.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.1,2 ч.1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчинення певних дій.

Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогам.

Співмірність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахування співвідношення права, про захист яких просить заявник, та інтересів інших учасників судового процесу.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, постановляючи ухвалу, суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, повністю дотримався вимог ст.ст. 149, 150, 153 ЦПК України, положень постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" та прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази того, що невжиття заходів забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду позивачем не надано. ОСОБА_1 не наведено обґрунтованих мотивів про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди її правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення у даній цивільній справі, оскільки квартира, на яку заявниця просить накласти арешт перебуває у її власності, будь-яких доказів порушення її права власності суду надано не було.

Натомість, колегія суддів, погоджується з доводами відповідача, що ймовірне використання ним, як іпотекодержателем, в майбутньому своїх прав щодо звернення стягнення на предмет іпотеки є лише припущенням та не є підставою для накладення арешту на квартиру.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що обраний заявником спосіб забезпечення позову саме шляхом накладення арешту на квартиру не є співмірним із заявленими позовними вимогами, які обгрунтовуються можливим вчиненням відповідачем певних дій щодо набуття права власності, яке на даний час належить виключно позивачу.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального та матеріального права при його постановленні, зокрема, ст. 149-153 ЦПК України, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала не підлягає скасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

Є.М. Суханова