Номер провадження: 22-ц/813/2630/19
Номер справи місцевого суду: 492/836/18
Головуючий у першій інстанції Черевата В.І.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Ткачука В.О.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

третя особа - приватний нотаріус Арцизького районного нотаріального округу Міцул Оксана Вадимівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року, ухваленого під головуванням суддіЧереватої В.І., повний текст рішення складено 25 жовтня 2018 року, -

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (дали ПАТ «Укрсоцбанк»), третя особа приватний нотаріус Арцизького районного нотаріального округу Міцул О.В. про визнання недійсним кредитного договору та визнання недійсним іпотечних договорів.

В обґрунтування свого позову позивачі зазначили, що 07.10.2008 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту, відповідно до умов якого ОСОБА_1 був наданий кредит у розмір 47000 доларів США. На виконання умов кредитного договору, 07 жовтня 2018 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір на 3-х кімнатну квартиру. Також для забезпечення виконань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір на житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку.

ОСОБА_1 сплатив на погашення кредиту та процентів за користування кредитом 52883,78 доларів США.

Позивачі зазначили, що ОСОБА_1 , як позичальника змусили обслуговувати договори в іноземній валюті, включаючи сплату тіла кредитів, відсотки, штрафи та пені, без будь-якого врахування офіційного курсу гривні до відповідної валюти, що суперечить ст. 533 ЦК України.

Оскільки, договір кредиту був укладений з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», просили суд визнати недійсним кредитний договір № 2008/28-13/61 від 07.10.2008 року, укладений між відповідачем ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , визнати недійсними іпотечні договори, укладені між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсоцбанк, третя особа приватний нотаріус Арцизького районного нотаріального округу Міцул О.В. про визнання недійсним кредитного договору та визнання недійсними іпотечних договорів відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду скасувати, постановити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазначили, що укладаючи кредитний договір, сторони лише можуть визначити в зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті, однак суд надав неправильне тлумачення нормам ст. 192, ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України, оскільки зобов`язання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України - гривні, також судом не надана оцінка доводів позивачів про невідповідність договору кредиту вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Відзивів на апеляційну скаргу до суду учасники справи не надали.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019 року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

Справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на розгляді у суді апеляційної інстанції перебуває з грудня 2018 року (а.с. 1 т. 2).

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів (а.с. 7 т. 2).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.02.2019 року цивільна справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була прийнята до провадження та призначена до розгляду (а.с. 8 т. 2).

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Поняття розумних строків розгляду справи в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право Європейського Суду з прав людини є «автономним» і його тлумачення Судом Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.

В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.

У пункті 33, 35 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.

У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.

Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.

З урахуванням надмірного навантаження, яке виходить за межі фізичних можливостей, недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.), суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити питання щодо відкриття провадження у справі, призначити справу до розгляду, вирішити інші процесуальні питання, пов`язані з розглядом справи, та розглянути справу у строки, передбачені національним законом.

В судове засідання, призначене на 20 листопада 2019 року сторони не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 21-27 т. 2).

В зв`язку з тим, що матеріали справи містять розписки про отримання судових повісток всіма учасниками справи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи за відсутності осіб, які були повідомлені про день та час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 07 жовтня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (змінена назва на ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту №2008/28- 13/61, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит у сумі 47 000,00 дол. США зі сплатою 15,00 % річних за користування кредитом на строк з листопада 2008 року по жовтень 2015 року.

В забезпечення виконання умов договору кредиту, 07 жовтня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Арцизького районного нотаріального округу Міцул О.В. та зареєстровано в реєстрі за №3743, відповідно до умов якого в іпотеку надане наступне нерухоме майно: житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 326,4 кв.м. та житловою 54,60 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель (присадибна ділянка), загальною площею 0,100 га, кадастровий №51:204:101:00:03:003:0114.

Також, 07 жовтня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Арцизького районного нотаріального округу Міцул О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3742, відповідно до умов якого в іпотеку надане наступне нерухоме майно: трикімнатна квартира АДРЕСА_2 .

Оскільки, ОСОБА_1 не виконувалися умови за договору кредиту, ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до Арцизького районного суду Одеської області з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Також судом встановлено, що рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 03 жовтня 2016 року у справі № 492/1136/15-ц, позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 2008/28-13/61 від 07 жовтня 2008 року в розмірі 22796 дол. США 01 цент, що станом на 18 лютого 2016 року еквівалентно 609193 гривні 73 копійки, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, ціну на предмет іпотеки встановити на підставі оцінки, проведеної в межах процедури виконавчого провадження, стягнуто судові витрати та відстрочено виконання рішення в частині звернення стягнення на квартиру до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII.

Рішення суду набрало законної сили 14 грудня 2016 року.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору та визнання недійсними іпотечних договорів, суд першої інстанції виходив з того, що є судове рішення, яке набрало законної сили, яким були встановлені певні обставини, а саме: законність вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , отже, відповідність умов кредитного договору № 2008/28-13/61 від 07 жовтня 2008 року умовам чинного законодавства: наявності заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Укрсоцбанк»; наявність у ПАТ «Укрсоцбанк» банківської ліцензії та дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п. 2.1. Постанови НБУ «Про затвердження правил надання банками України інформації споживач про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» № 168 від 20.05.2007 року (далі за текстом - Правила), Банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: найменування та місцезнаходження банку; умови кредитування (зокрема, можливу суму кредиту, строк, мету кредиту, форми його забезпечення, наявні форми кредитування, тип процентної ставки тощо); орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням, процентної ставки фінансових зобов`язань пов`язаних з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту; варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливість та умови дострокового повернення кредиту, інші умови.

Пунктом 3.1 Правил встановлено, що Банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості усіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

Крім того, п. 3.3 Правил встановлено, що Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначити сукупну вартість кредиту з урахування процентної ставки, супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача.

Також п. 3.4 Правил визначено, що Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначити вищевказані умови.

Відповідно до вимог Правил, у змісті кредитного договору визначені всі передбачені законом відомості щодо вартості кредиту, відсоткової ставки, строку користування кредитом, суми щомісячних платежів, шляхи повернення кредиту, штрафні санкції та інші відомості.

Так, сторони договору кредиту, за спільною згодою визначили, що Банк на принципах забезпеченості, платності, повернення та цільового використання кредиту надав Позичальнику кредитні кошти виходячи з наступних узгоджених із Позивачем умов, а саме: сума кредиту - 47 000 дол. США визначено в п 1.1; Процентна ставка за користування кредитом - у розмірі 15% річних, визначено в п. 1.1.; кінцевий термін повернення кредиту - до 06.10.2015 року - визначено в п.1.1.1. Кредитного договору. Графік повернення тіла кредиту в розрізі щомісячних платежів у сумі 560.00 дол. США (останній у сумі 520,00 дол. США), визначено у п. 1.1.1.; цільове призначення кредиту - споживчі потреби - визначено в п. 1.2.; умови забезпечення виконання зобов`язань за цим Договором - визначено в п.1.3.; умова нарахування та сплати процентів за коригування кредитом визначена в п. п. 2.4., 2.5.; умова, що визначає підстави та механізм зміни розміру процентної ставки за користування кредитом (п. 2.7.); права та обов`язки сторін визначено в статті 3 Кредитного договору: умова дострокового погашення кредиту визначена в п. 3.4.; умови відповідальності за невиконання сторонами зобов`язань за Договором кредиту визначені в ст. 4 Кредитного договору; умови внесення змін до Кредитного договору визначені в п.п. 7.1 статті 7 Кредитного договору; умови припинення дії Договору визначені в п. 7.3. Кредитного договору.

Судом вірно встановлено, що укладаючи кредитний договір сторони досягли згоди з усіх вище перелічених істотних умов кредитування, а факт підписання кредитного договору свідчить на обізнаність сторін щодо умов кредитування.

Договір кредиту складається із двох невід`ємних частин: договору кредиту, до складу якого входить також Додаток № 1 «Тарифи» та письмовою згодою дружини на отримання її чоловіком кредиту; додатку № 2 «Детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту».

Судом встановлено, що на кожному аркуші кредитного договору, Додатку № 2 наявний підпис ОСОБА_1 , що свідчить про ознайомлення позичальника зі змістом вказаного договору.

Суд прийшов до вірного висновку про те, що позивачу було відомо про всі істотні умови оскаржуваного договору, отже відсутні підстави вважати, що позичальник за кредитним договором не повідомлений про умови правочину який укладає, так як з письмових доказів вбачається, що сторона була ознайомлена із кожною сторінкою кредитного договору.

Відповідно до положень ст. 11 ЦК України взаємні права та обов`язки виникають на підставі договорів.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом, встановленим ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як зазначено в ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В силу положень ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до п. 7 Листа ВССУ від 27.09.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину визначає недодержання його стороною і сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 638, ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договорів є підписи сторін.

Також судом вірно зазначено, що ПАТ «Укрсоцбанк» не порушував Закон України «Про захист прав споживачів» та постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Так, відповідно до п. 2.1. Постанови НБУ «Про затвердження правил надання банками України інформації споживач про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» № 168 від 20.05.2007 року (далі - Правила), Банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши наступне: найменування та місцезнаходження банку; умови кредитування (зокрема, можливу суму кредиту, строк, мету кредиту, форми його забезпечення, наявні форми кредитування, тип процентної ставки тощо); орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки; фінансових зобов`язань, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту; варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливість та умови дострокового повернення кредиту, інші умови.

Пунктом 3.1 Правил встановлено, що Банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості усіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

Крім того, п. 3.3 Правил встановлено, що Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначити сукупну вартість кредиту з урахування процентної ставки, супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача.

Відповідно до вимог Правил, у змісті кредитного договору визначені всі передбачені законом відомості щодо вартості кредиту, відсоткової ставки, строку користування кредитом, суми щомісячних платежів, шляхи повернення кредиту, штрафні санкції та інші відомості, що відповідає положенням Правил № 168 та кореспондує вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того до складу кредитного договору, як невід`ємна його частина, входять додатки, а саме: Додаток № 1 «Тарифи», в якому визначені тарифи послуг ПАТ «Укрсоцбанк»; Додаток № 2 «Детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту». У змісті додатку № 2 детально визначені: сума кредиту, термін використання кредиту, процентна ставка (річна), дата погашення, супутні витрати позичальника, витрати на користь третіх осіб, щомісячні платежі з розподілом коштів, абсолютне значення подорожчання кредиту, реальна відсоткова ставка кредиту та інші відомості.

Позивач ОСОБА_1 був ознайомлений з вищевказаними документами, про що свідчить його підпис.

Відповідно ч. 2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до вставленого договором строку його надання якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач має право протягом чотирнадцяти днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин, однак позивач не скористався цим правом, що свідчить про те, що він погоджувався з усіма умовами договору та не вважав їх такими, що порушують його інтереси або є несправедливими.

Позивач при укладенні Договору отримав свій екземпляр, з текстом якого ознайомився та свою згоду з його умовами скріпив особистим підписом на договорі, а також сторони визначилися із розміром процентної ставки, тобто позичальнику була надана інформація щодо істотних умов договору під час його укладення.

Грошовою одиницею України є гривня. При цьому, не встановлюються обмеження, щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав (стаття 99 Конституції України).

Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті, чи їх еквівалент.

Порядок надання дозволу Національного банку України на банківські операції та генеральних ліцензій установлюється Положенням про порядок видачі банком банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджених постановою Правління Національного банку України № 275 від 17 липня 2001 року, у пункті 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому положення, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, відповідно до декрету Кабінету Міністрів України.

Згідно статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового договору (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

16 жовтня 2011 року набрав законної сили Закон України № 3795-VІ від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Тобто, на час укладення оспорюваного кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

Судом встановлено, що у акціонерного комерційного банку соціального розвитку «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», була ліцензія на здійснення валютних операцій, обмежень щодо надання споживчого кредиту у валюті на час укладення оспорюваного договору не було та позичальник отримав всю необхідну інформацію про умови кредитування, про що засвідчив своїм підписом.

Сторони відповідно до вимог цивільного законодавства погодили всі умови кредитування, банк мав повноваження на видачу кредиту у валюті, а здійснення валютного контролю покладено на Національний банк України згідно з повноваженнями, наданими йому за статтями 7, 44 Закону України «Про Національний банк України», статтями 13,16 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно п. 10 Постанови № 5 Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Пунктом 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю») суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене Постановою Правління Національного банку України № 483 від 14.10.2004 року (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09.11.2004р. № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15.02.2011р. № 3024-IV «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання) та отримувати кошти в іноземній валюті.

Рішенням Арцизького районного суду Одеської області по справі № 492/1136/15-ц було встановлено, що ПАТ «Укрсоцбанк» має банківську ліцензію та дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що додатковому доказуванню не підлягає.

Щодо недійсності іпотечних договорів, судом вірно зазначено, що оскільки позивачам відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору, вимоги про визнання недійними іпотечних договорів також не підлягають задоволенню, оскільки, під час розгляду справи № 492/1136/15, судом була перевірена законність вимог ПАТ «Укрсоцбанк», відповідно до укладених договорів та прийняте обґрунтоване та законне рішення про стягнення з позичальника суми заборгованості за рахунок майна наданого в іпотеку.

На підставі вищевикладеного, суд повно та всебічно з`ясувавши всі обставин, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог та заперечень підтвердженими наданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про те, що укладаючи кредитний договір, сторони лише можуть визначити в зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті, однак суд надав неправильне тлумачення нормам ст. 192, ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України, оскільки зобов`язання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України - гривні, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки на час укладення кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті, а оскільки у Банку була ліцензія на здійснення валютних операцій на час укладення оспорюваного договору то і обмежень щодо надання споживчого кредиту у валюті не було, про що був повідомлений позичальник, що підтверджується його підписом.

Доводи про те, що судом не надана оцінка доводів позивачів про невідповідність договору кредиту вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів вважає безпідставними, оскільки укладаючи договір кредиту, сторони договору досягли згоди з усіх його умов кредитування, факт підписання якого свідчить про обізнаність сторін щодо умов його кредитування, також слід зазначити, що відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», позивач має право протягом чотирнадцяти днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин, однак позивач не скористався цим правом, що свідчить про те, що він погоджувався з усіма умовами договору та не вважав їх такими, що порушують його інтереси або є несправедливими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 379, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 25 листопада 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра