Єдиний унікальний номер судової справи 472/1103/14ц
Номер провадження 22-ц/812/1405/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

18 листопада 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

представника відповідачів ФОП Ярової ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення, яке ухвалено Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області 19 червня 2019 року, під головуванням судді Лузан Л.В. в приміщені цього ж суду о 13 год. 48 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом демонтажу тимчасових споруд,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області, фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Відділ містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області, про визнання незаконними та скасування рішень селищної ради, визнання недійсними договорів про встановлення особистого строкового сервітуту та усунення перешкод у користуванні власністю шляхом демонтажу тимчасових споруд.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі договору купівлі-продажу від 24 листопада 1999 року ОСОБА_1 на праві власності належить нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 . Вказане приміщення використовується позивачем під магазин-закусочну «Водолій», та передано в оренду матері позивача, яка займається підприємницькою діяльністю (торгівлею продуктами).

Навпроти фасадної сторони вказаного магазину розташовані тимчасові споруди контейнери, а саме:

контейнер, який не працює, що належить ОСОБА_6 , з якою укладено договір особистого строкового сервітуту згідно рішення Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області №23 від 05 липня 2012 року строком на 3 роки;

контейнер «Модное место», який належить ОСОБА_7 , з яким спочатку був укладений договір особистого строкового сервітуту згідно рішення Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області №14 від 13 травня 2011 року строком на 3 роки; та в подальшому, розглянувши заяву ФОП ОСОБА_7 про продовження строку дії договору на встановлення особистого строкового сервітуту, Веселинівською селищною радою Веселинівського району Миколаївської області знову прийняте рішення за №26 від 25 квітня 2014 року про надання дозволу ФОП ОСОБА_7 на укладення договору особистого строкового сервітуту на розміщення малої архітектурної форми по АДРЕСА_1 в АДРЕСА_1 строком на 3 роки.

контейнер «Школярик», який належить ОСОБА_7 та ним подана заява на укладення договору особистого строкового сервітуту для розгляду на черговій сесії, але згідно рішення №14 від 25 квітня 2014 року ФОП ОСОБА_7 відмовлено в погодженні місця розташування вказаної тимчасової споруди.

Проте, розташування зазначених тимчасових споруд біля належного позивачу нерухомого майна порушує його права як власника, оскільки їх розміщення було проведено без його згоди та з порушенням будівельних та пожежних норм, що створює небезпеку в експлуатації (користуванні) власністю позивача.

Посилаючись на викладені обставини, а також на відсутність законних підстав для розміщення вищевказаних тимчасових споруд, ОСОБА_1 просив:

визнати незаконними та скасувати рішення Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області, якими було погоджено місце розташування тимчасових споруд, затверджено їх схему прив`язки, надано дозвіл на укладання особистого строкового сервітуту: за №23 від 05 липня 2012 року (стосовно ФОП ОСОБА_6 ); за №12 від 13 травня 2011 року, за №26 від 25 квітня 2014 року, щодо надання дозволу на укладення строкового сервітуту (стосовно ФОП ОСОБА_7 );

визнати недійсними договори про встановлення особистого строкового сервітуту, які були укладені між Веселинівською селищною радою Веселинівського району Миколаївської області та ФОП ОСОБА_6 12 вересня 2012 року, та ФОП ОСОБА_7 17 травня 2011 року, разом з додатковою угодою від 12 травня 2014 року;

зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні власністю позивача шляхом демонтажу належних їм тимчасових споруд.

В подальшому, 08 листопада 2016 року, позивач ОСОБА_1 подав до суду позовну заяву в новій редакції в якій просив суд:

визнати незаконним та скасувати рішення Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області за №23 від 05 липня 2012 року, яким погоджено фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6 місце розташування тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності (кіоск промислових товарів) по АДРЕСА_1 площею 20 кв.м, затверджено схему прив`язки тимчасової споруди та наданий дозвіл на укладення з Веселинівською селищною радою Веселинівського району Миколаївської області договору особистого строкового сервітуту на земельну ділянку, зазначену у п.1 цього рішення, строком на 3 роки;

визнати недійсним укладений 12 вересня 2012 року між Веселинівською селищною радою Веселинівського району Миколаївської області та ОСОБА_6 договір про встановлення особистого строкового сервітуту;

визнати незаконним та скасувати рішення Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області №31 від 02 липня 2015 року, яким наданий дозвіл на укладення договору особистого строкового сервітуту на земельну ділянку для розміщення малої архітектурної споруди (кіоск з продажу промислових товарів), по АДРЕСА_1 Миколаївської АДРЕСА_2 , площею 20 кв.м, строком на 3 роки;

визнати недійсним укладений 26 серпня 2015 року між територіальною громадою смт. Веселинове та ОСОБА_6 договір про встановлення особистого строкового сервітуту;

зобов`язати ФОП ОСОБА_6 усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_1 нежитловою будівлею в АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу (зносу) тимчасової споруди (кіоску промислових товарів) площею забудови 27,72 кв.м, основна площа - 25,6 кв.м, що розташований в АДРЕСА_1 (приринкова площа) напроти фасадної стіни належної ОСОБА_1 нежитлової будівлі;

визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області за №87 від 25 серпня 2016 року, яким наданий дозвіл ОСОБА_4 в погодженні місця розташування, виготовлення паспорта прив`язки та укладення договору сервітуту щодо розміщення тимчасової споруди торгівельного павільйону площею 28 кв АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним договір про встановлення особистого строкового сервітуту від 26 серпня 2016 року, укладений між територіальною громадою смт. Веселинове Миколаївської області та ОСОБА_4 , на право розміщення тимчасового об`єкту, торгівельного павільйону площею 28 кв.м, для здійснення підприємницької діяльності строком на 3 роки;

зобов`язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_1 нежитловою будівлею в АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу (зносу) тимчасової споруди площею 28 кв.м, що розташована в АДРЕСА_1 (приринкова площа), напроти фасадної стіни належної ОСОБА_1 нежитлової будівлі;

визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області за №86 від 25 серпня 2016 року, яким наданий дозвіл ОСОБА_4 в погодженні місця розташування, виготовлення паспорта прив`язки та укладення договору сервітуту щодо розміщення тимчасової споруди торгівельного павільйону площею 12 кв. АДРЕСА_3 АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним договір про встановлення особистого строкового сервітуту від 26 серпня 2016 року, укладений між територіальною громадою смт. Веселинове та ОСОБА_4 , на право розміщення тимчасового об`єкту, торгівельного павільйону площею 12 кв.м, для здійснення підприємницької діяльності строком на 3 роки;

зобов`язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_1 нежитловою будівлею в АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу (зносу) тимчасової споруди площею 12 кв.м, що розташована в АДРЕСА_1 (приринкова площа), напроти фасадної стіни належної ОСОБА_1 нежитлової будівлі (том 2 а.с.173-184).

Ухвалами Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 листопада 2016 року замінено неналежного відповідача ФОП ОСОБА_7 на належного ОСОБА_4 , залучено до участі у справі в якості: відповідача виконавчий комітет Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_7 . Крім того, залишено без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання незаконними та скасування рішень Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області, якими було погоджено ФОП ОСОБА_7 місце розташування тимчасової споруди, затверджено схему прив`язки, надано дозвіл на укладання договору особистого строкового сервітуту (рішення №12 від 13 травня 2011 року), надано дозвіл на укладення договору особистого строкового сервітуту (рішення №26 від 25 квітня 2014 року); а також визнання недійсним договору про встановлення особистого строкового сервітуту, який був укладений між ним та Веселинівською селищною радою Веселинівського району Миколаївської області 17 травня 2011 року, та додаткової угоди з цього питання від 12 травня 2014 року (том 2 а.с.187,188-189,190-191).

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 лютого 2019 року провадження по справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області, виконавчого комітету Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області про визнання незаконними та скасування рішень селищної ради, рішень виконавчого комітету селищної ради, визнання недійсними договорів про встановлення особистого строкового сервітуту закрито. Виключено зі складу третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Відділ містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області та ОСОБА_7 (том 4 а.с.211).

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 червня 2019 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (том 5 а.с.56-58).

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано достатніх та переконливих доказів того, що допущені під час розміщення тимчасових споруд порушення будівельних норм і правил, з врахуванням встановлених обставин справи у даній справі, призвели до порушення прав позивача або можуть призвести до вказаного в майбутньому. Окрім того відсутні докази й того, що демонтування тимчасових споруд є єдиним можливим способом захисту прав позивача та неможливо застосувати інші, менш обтяжливі для відповідачів способи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення міськрайонного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі, з огляду на наступне.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

При цьому використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Так, у ст.13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться й у ст.319 ЦК України.

Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Це конституційне положення пов`язане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

За ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз вищенаведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (постанова Верховного Суду України від 16 січня 2012 року №6-57цс11).

З матеріалів справи убачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 24 листопада 1999 року, посвідченого державним нотаріусом Веселинівської державної нотаріальної контори Болгарчук О.Ф., ОСОБА_1 на праві власності належить нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 (до зміни нумерації - АДРЕСА_1 (том 1 а.с.15).

З пояснень позивача встановлено, що вказане нерухоме майно розташоване на земельній ділянці, що перебуває в комунальній власності та використовується під магазин-закусочну «Водолій».

Рішенням Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області за №23 від 05 липня 2012 року погоджено ФОП ОСОБА_6 місце розташування тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності (кіоск промислових товарів) по АДРЕСА_1 , площею 20 кв.м, затверджено схему прив`язки тимчасової споруди. Надано дозвіл на укладення із Веселинівською селищною радою договору особистого строкового сервітуту на вказану земельну ділянку (том 1 а.с.25).

12 вересня 2012 року між Територіальною громадою смт. Веселинове Миколаївської області та ОСОБА_6 укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту відносно земельної ділянки площею 20 кв.м., розташованої по АДРЕСА_1 , на строк до 12 вересня 2015 року (том 1 а.с.27-28).

27 червня 2014 року ОСОБА_6 відділом регіонального розвитку, містобудування та архітектури Веселинівської районної державної адміністрації видано паспорт прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, який дійсний до 12 вересня 2015 року (том 2 а.с.25-32).

Рішенням Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області №31 від 02 липня 2015 року надано дозвіл ФОП ОСОБА_6 на укладення із Веселинівською селищною радою договору особистого строкового сервітуту на земельну ділянку по АДРЕСА_1 строком на 3 роки (том 2 а.с.147).

26 серпня 2015 року між Територіальною громадою смт. Веселинове Миколаївської області та ОСОБА_6 укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту відносно земельної ділянки площею 20 кв.м., розташованої по АДРЕСА_1 , на строк до 26 серпня 2018 року (том 2 а.с.157-158).

11 травня 2018 року між Веселинівською селищною радою Веселинівського району Миколаївської області та ОСОБА_6 укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого остання отримала в строкове платне користування земельну ділянку площею 30 кв.м для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (мала архітектурна форма (кіоск)), яка розташована по АДРЕСА_1 . Строк дії договору 49 років (том 4 а.с.190-192).

10 червня 2014 року ОСОБА_4 видано паспорт прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності на торгівельний павільйон по АДРЕСА_4 , дійсний до 17 травня 2017 року (том 2 а.с.248-257).

10 червня 2014 року ОСОБА_4 видано паспорт прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності на торгівельний павільйон по АДРЕСА_5 , дійсний до 10 червня 2017 року (том 2 а.с.258-267).

Рішеннями №86 та №87 від 25 серпня 2016 року Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області надано дозвіл ОСОБА_4 в погоджені місця розташування, виготовлення паспорта прив`язки та укладення договору сервітуту щодо розміщення тимчасових споруд: павільйону площею 12 кв.м. та павільйону площею 28 кв.м. по АДРЕСА_1 , за умови розміщення тимчасових споруд на відстані від ряду магазинів, яка становить 10 м. Надано дозвіл на укладення договорів сервітуту щодо розміщення тимчасових споруд по АДРЕСА_1 (том 2 а.с.149,150).

26 серпня 2016 року між Територіальною громадою смт. Веселинове Миколаївської області та ОСОБА_4 укладено два договори про встановлення особистого строкового сервітуту відносно земельної ділянки площею 28 кв.м. та земельної ділянки площею 12 кв.м, розташованих по АДРЕСА_1 на строк до 26 серпня 2019 року (том 2 а.с.155-156,159-160).

21 листопада 2016 року на замовлення ОСОБА_4 виготовлено технічний паспорт на тимчасову споруду, торгівельний павільйон по АДРЕСА_5 (том 2 а.с.218-224).

21 листопада 2016 року на замовлення ОСОБА_4 виготовлено технічний паспорт на тимчасову споруду, торгівельний павільйон по АДРЕСА_5 (том 2 а.с.225-231).

13 січня 2018 року між Територіальною громадою смт. Веселинове Миколаївської області та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0.0030 га, із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розташована по АДРЕСА_1 (том 4 а.с.42-44).

13 січня 2018 року між Територіальною громадою смт. Веселинове Миколаївської області та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0.0020 га, із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розташована по АДРЕСА_1 (том 4 а.с.45-47).

Натепер між сторонами існує спір щодо порядку користування нерухомим майном та дійсним предметом позову є усунення перешкод у користуванні власністю шляхом демонтажу встановлених тимчасових споруд відповідачів.

За результатами висновку експерта №54 від 07 грудня 2018 року, виконаного судовим експертом Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України Грищенко Є.В., встановлено, що фактичні відстані тимчасових споруд, кіосків до виступаючої існуючої конструкції навісу будівлі магазину-закусочної « ІНФОРМАЦІЯ_1 », за адресою АДРЕСА_1 , становлять:

1. кіоск промислових товарів, площею 20 кв.м, розташований по АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_6 5.5 м;

2. контейнер площею 28 кв.м, розташований по АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_4 5.7 м;

3. контейнер площею 12 кв.м, розташований по АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_4 6.1 м;

Розташування об`єктів (тимчасових споруд торгівельних павільйонів, кіосків) відносно будівлі магазину-закусочної «Водолій» не відповідає архітектурним, будівельним, протипожежним обов`язковим нормам та правилам. Невідповідність полягає в недотриманні протипожежного розриву між групою тимчасових споруд (торгівельні павільйони, кіоски) та існуючою будівлею магазину-закусочної «Водолій». Протипожежний розрив повинен становити не менше 15 м. Стосовно відповідності об`єктів чинним екологічним та санітарним нормам, порушень не виявлено.

Небезпека експлуатації приміщення магазину-закусочної «Водолій», що розташований по АДРЕСА_1 , від розміщення поряд розташованих тимчасових об`єктів (кіоску промислових товарів, площею 20 кв.м, що розташований по АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_6 ; контейнер площею 28 кв.м, та контейнер площею 12 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_6 , та належать на праві власності ОСОБА_4 ) може виникнути в разі виникнення пожежі в одному з цих об`єктів, які встановлені групою перед фасадною частиною магазину-закусочної «Водолій» з недотриманням нормативного протипожежного розриву, який повинен становити не менше 15 м (том 4 а.с.155-170).

Відповідно до п.4.1.16 Правил пожежної безпеки в Україні, затверджених наказом Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій №126 від 19 жовтня 2004 року, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 04 листопада 2004 року за №1410/10009 (які діяли на час виникнення спірних правовідносин), тимчасові споруди, кіоски, ларки тощо повинні розміщуватися на відстані не менше 10 м від інших будівель та споруд, крім випадків, коли згідно з будівельними нормами потрібний більший протипожежний розрив або коли їх можна встановлювати біля зовнішніх стін без отворів, які відповідають вимогам будівельних норм до протипожежних стін.

Інвентарні будівлі мобільного типу, кіоски, інші подібні будівлі допускається розміщувати групами, але не більше 10 у групі і площею не більше 800 кв.м. Відстань між групами цих будівель та від них до інших споруд повинна становити не менше 15 м.

До того ж тимчасові споруди сезонної торгівлі, павільйони, кіоски тощо повинні розміщуватися до будинків та інших споруд на відстані, яку слід приймати залежно від ступеня їх вогнестійкості згідно з ДБН 360-92, але не менше 10 м.

Також слід заначити, шо у п.33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст.ст.391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Тобто, право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення із застосування наслідків, у тому числі знесення чи усунення інших перешкод у користуванні нерухомим майном.

Отже, власник майна має право вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним, але визначальним для захисту такого права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що встановленням спірних тимчасових споруд з недотриманням протипожежного розриву між групою тимчасових споруд та існуючою будівлею магазину-закусочною «Водолій», відповідачі створюють перешкоди позивачу у користуванні належним йому нерухомим майном, оскільки є небезпека експлуатації такого приміщення, яка може виникнути в разі пожежі в одному із спірних об`єктів відповідачів. Тому в силу ст.391 ЦК України зазначене порушене право позивача підлягає захисту у спосіб, визначений позивачем шляхом демонтажу тимчасових споруд відповідачів.

Оскільки міськрайонний суд був іншої думки і безпідставно в такому захисті відмовив, то його слід здійснити за рішенням апеляційної інстанції, поклавши на відповідачів обов`язок по демонтажу тимчасових споруд.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час перегляду рішення суду першої інстанції, а тому оскаржуване рішення, на підставі положень ст.376 ЦПК України, підлягає скасуванню, з ухваленням у справі нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Також враховуючи, що апеляційним судом ухвалюється нове судове рішення, відповідно до приписів ч.13 ст.141 ЦПК України, ним вирішується питання про розподіл судових витрат.

Вирішуючи дане питання, колегія суддів виходить з положень ст.141 ЦПК України та покладає на відповідачів судові витрати, сплачені позивачем за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанцій, тобто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 879 грн., а з відповідача ОСОБА_4 відповідно - 1 758 грн. .

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 червня 2019 року скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Зобов`язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_6 усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_1 нежитловою будівлею, магазин-закусочна « ІНФОРМАЦІЯ_1 » розташованою в АДРЕСА_1 7-у, шляхом демонтажу тимчасової споруди (кіоск промислових товарів) площею 20 к.м, що розташований в АДРЕСА_1 напроти фасадної стіни належної ОСОБА_1 нежитлової будівлі.

Зобов`язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_1 нежитловою будівлею, магазин-закусочна « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованою в АДРЕСА_1 7-у, шляхом демонтажу тимчасової споруди площею 12 кв.м, що розташована в АДРЕСА_1 , напроти фасадної стіни належної ОСОБА_1 нежитлової будівлі.

Зобов`язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_1 нежитловою будівлею, магазин-закусочна « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованою в АДРЕСА_1 7-у, шляхом демонтажу тимчасової споруди площею 28 кв.м, що розташована в АДРЕСА_1 , напроти фасадної стіни належної ОСОБА_1 нежитлової будівлі.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 879 грн. (вісімсот сімдесят дев`ять) грн. на відшкодування судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1 758 грн. (одна тисяча сімсот п`ятдесят вісім) грн. на відшкодування судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 21 листопада 2019 року