Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 727/557/16-ц

провадження № 61-28183св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду

м. Чернівці у складі судді Смотрицького В. Г. від 12 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області у складі колегії суддів: Кулянди М. І., Одинака О. О., Половінкіної Н. Ю., від 09 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»

(далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» (далі - ТДВ «СК «Кредо», страхова компанія)про визнання правочинів недійсними.

Позов мотивовано тим, що 05 липня 2005 року між нею та відповідачем

ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № СVА0АК00040400 про надання їй кредиту в сумі 47 709 гривень на споживчі цілі з кінцевим терміном повернення 04 липня 2012 року. На підставі цього договору банком було перераховано 13 284 грн на погашення страхових платежів та була знята комісія в розмірі 1,5% від суми виданого кредиту, банк знімав щомісячну комісію за користування кредитом у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту. Крім того, банк перерахував вищезазначені кошти на погашення страхових платежів без доручення позивачки, що свідчить про те, що банк ввів її в оману щодо суми виданого та фактично отриманого кредиту. Зазначає, що перед укладенням кредитного договору їй не було надано інформацію про сукупну вартість кредиту відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Вважає, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює (на ведення кредитної справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача). Крім того, в матеріалах кредитної справи не містяться докази того, що банком здійснено резервування коштів на суму виданого кредиту, а також доказів того, що позичальником використовувались саме зарезервовані кошти банку. Вважає, що вказаний правочин вчинений під впливом обману належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася неправильно, під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

09 березня та 21 квітня 2016 року позивачка звернулася до суду із заявами про збільшення позовних вимог і просила визнати недійсними договір страхування наземного транспорту від 06 липня 2005 року, який укладений між нею та товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» (далі - ТДВ «СК «Кредо», страхова компанія) та договір особистого страхування від 06 липня 2005 року, який укладений між цими ж сторонами. У заявах посилається на те, що для купівлі автомобіля їй був потрібний кредит у сумі 34 425 грн, але банк, не пояснюючи причини і підстави, зазначив у пункті 1.1 договору, що кредит видається ще у розмірі 13 284 грн на сплату страхових платежів. Крім того, при оформленні кредитного договору їй не надано примірники договору особистого страхування та договору страхування заставного майна, а тому їй не зрозуміло на якій підставі стягнуто вказані кошти на сплату страхових платежів. Зазначає, що указані договори страхування вона не підписувала. Крім того, при укладенні договорів відповідач не підтвердив повноваження особи, яка підписувала договір зі сторони страхового агента, також на договорах страхування відсутні реквізити сторін. Позивач також вважає, що страхові тарифи на страхові послуги є завищеними.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просила суд визнати пропуск строків позовної давності поважними та поновити його, визнати недійсними кредитний договір від 05 липня 2005 року та договори страхування

від 06 липня 2005 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 грудня

2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач була ознайомлена з умовами договору, не заперечувала проти них, погодилася на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін було вільним, будь-яких доказів протилежного позивачем не надано. За кредитним договором позичальник підтвердила, що вона до укладення цього договору отримала повну, доступну та вичерпну інформацію в письмовій формі щодо умов надання кредиту, тривалий час виконувала умови кредитного договору, що свідчить про прийняття нею таких умов, а також спрямованість на реальне настання реальних наслідків. Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсними договорів страхування, суд першої інстанції виходив із того, що позивач була ознайомлена із умовами та правилами страхування, що підтверджується її підписом на останніх сторінках договорів страхування.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 09 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, а рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та обґрунтовано вважав, що відсутні підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при укладенні кредитного договору банком не були дотримані вимоги частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки їй не було запропоновано жодних варіантів кредитування та не надано у письмовій формі інформації, передбаченої у статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: про умови кредитування, орієнтовну сукупність вартість кредиту, наявні форми кредитування за коротким описом відмінностей між ними, тип відсоткової ставки, варіанти проведення кредиту. Також банком не було надано достовірної інформації щодо кредиту, умов кредитування, валютних ризиків під час виконання зобов`язань за кредитним договором, незаконновстановлено збір за дії, які банк вчиняє на власну користь. Вказує, що страхові тарифи на страхові послуги є завищеними.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

05 липня 2005 року між банком та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту у сумі 47 709 грн, з них на придбання рухомого майна у сумі 34 425 грн, на оплату страхових платежів у сумі 13 284 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,17 % на місяць, з кінцевим терміном погашення до 04 липня

2012 року.

Пунктом 1.1 кредитного договору встановлено, що періодом сплати слід вважати період з 20 по 24 кожного місяця. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 708 грн на рахунок для зарахування коштів для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом та відсотками, комісії, а також інших витрат банку, згідно з пунктами 2.2.9, 4.3.

06 липня 2005 року між ТДВ «Страхова компанія «Кредо» та

ОСОБА_4 укладено договір страхування наземного транспорту

№ СVА0АК0486 та договір особистого страхування № СVА0АК0348.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Щодо визнання недійсним кредитного договору

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК Україниякщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В укладеному між сторонами кредитному договорі від 05 липня 2005 року прописана валюта кредитування, відсоткова ставка, розмір платежу, відповідальність сторін, права та обов`язки сторін договору, порядок розрахунків тощо. Тобто, ознайомившись із самим текстом договору, який надається клієнту для ознайомлення перед підписанням, позивачка отримала повну інформацію про умови кредитування та й власноруч підписала кредитний договір.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій повно та всебічно дослідивши обставини справи,перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що сторонами кредитного договору в момент його укладення виконано вимоги законодавства щодо укладення кредитного договору в письмовій формі та зазначення у ньому передбачених законом обов`язкових умов і кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного кредитного договору.

Оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та виконував його умови, що свідчить про прийняття ним таких умов.

Доводи касаційної скарги про те, що кредитний договір підлягає визнанню його недійсним, оскільки суперечить вимогам статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими з огляду на таке.

Законом України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV Закон України «Про захист прав споживачів» був викладений в новій редакції, яка запровадила законодавче регулювання права споживача в разі придбання ним продукції у кредит (стаття 11) та визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача внаслідок їх несправедливості (стаття 18). Натомість в частині першій статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору) передбачалося, що умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. Тобто була закріплена інша правова конструкція недійсності умов договору.

Частиною першою статті 5 ЦК України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Згідно з частиною другою статті 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Відповідно до частини третьої статті 5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, за загальним правилом закон зворотної сили не має. Це правило надає визначеності і стабільності суспільним відносинам. Це означає, що закони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Винятки з цього правила допускаються виключно в наступних випадках: за наявності вказівки в законі про надання йому (або окремим статтям) зворотної сили; у загальному правилі про неодмінне надання зворотної сили кримінальному закону, який скасовує або пом`якшує кримінальну відповідальність.

Закон України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів» не містить вказівки про надання йому (або окремим статтям) зворотної сили, а також не скасовує й не пом`якшує цивільної відповідальності особи, а отже, не має зворотної дії в часі.

Кредитний договір було укладено сторонами у травні 2005 року, тобто до набрання чинності статей 11, 18 Закону України від 01 грудня 2005 року

№ 3161-IV «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак правильними є висновки апеляційного суду про те, що цей договір не може бути визнаний недійсним з підстав його невідповідності вказаним нормам закону.Укладений між сторонами кредитний договір відповідає вимогам чинного на той час законодавства та вільному волевиявленню сторін; під час укладення кредитного договору позивач була ознайомлена з його умовами, висловила своє волевиявлення шляхом підписання договору і тривалий час виконувала його умови, що свідчить про прийняття нею таких умов, а також спрямованість на реальне настання правових наслідків

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 718/194/17 (провадження № 61-29385сво18).

Доводи касаційної скарги про навмисне введення відповідачем його в оману про сукупну вартість кредиту не заслуговують уваги, оскільки доказів на підтвердження зазначених обставин матеріали справи не містять.

Щодо визнання недійсними договорів страхування

Так, 06 липня 2005 року між ТДВ «СК «Кредо» в особі страхового агента

ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», укладено договір страхування наземного транспортного засобу та договір особистого страхування.

Відповідно до пункту 5.1. договору особистого страхування страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або вигодонабувачеві (банк), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Об`єктом страхування за цим договором є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з життям, здоров`ям та працездатністю страхувальника. Цей договір укладений з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 05 липня 2005 року, укладеним між ОСОБА_6 та ПриватБанком (пункт 7 договору).

Розмір страхової суми за договором особистого страхування становить 34 425 грн (пункт 8).

Відповідно до пункту 5 договору страхування наземного транспортного засобу об`єктом страхування за цим договором є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом, зазначеним у додатку № 1 цього договору, а саме належний ОСОБА_6 автомобіль «ЗАЗ-Daewoo»,

2005 року випуску. Цей договір укладено на виконання договору застави, укладеного між ПриватБанком та страхувальником, з метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором.

Розмір страхової суми за договором страхування наземного транспортного засобу становить 40 500 грн (пункт 6.1).

Відповідно до договорів страхування щорічна сума страхового платежу за договором особистого страхування становить 172,13 грн (пункт 12 договору), а за договором страхування наземного транспортного засобу -

1 701 грн (пункт 11 договору).

Позивач була ознайомлена із «Правилами страхування від нещасних випадків», «Правилами страхування здоров`я на випадок хвороби», «Правилами страхування наземного транспорту (крім залізничного)» та умовами страхування, що підтверджується її підписом на останніх сторінках договорів страхування.

У липні 2008 року ОСОБА_4 звернулася до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування, в зв`язку з настанням страхового випадку (а. с. 192-195 т. 1). По застрахованому автомобілю складалися протоколи огляду транспортного засобу, оформлялися інші документи необхідні для розгляду страхового випадку. За наслідками розгляду документів страховою компанією складено акти від 02 та

09 жовтня 2008 року. Ці обставини свідчать про виконання сторонами умов договору страхування.

Оспорювані договори страхування підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваних договорів та виконувала їх умови, що свідчить про прийняття нею таких умов, діяла добровільно, повністю усвідомлювала наслідки своїх дій, про що свідчать її підписи на договорах, у зв`язку із чим суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання їх недійсними.

Доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 09 березня 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович