Справа № 346/4183/19
Провадження № 22-ц/4808/1362/19
Головуючий у 1 інстанції Веселов В. М.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Горейко М.Д., Матківського Р.Й.,

секретаря Турів О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області про повернення позовної заяви, постановлену суддею Веселовим В.М. 20 вересня 2019 року в м. Коломия Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

В вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів. Просила збільшити розмір аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначений судовим наказом Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25.07.2018 року у справі №346/3058/18, та стягувати з ОСОБА_2 на її користь щомісячно 2000,00 грн аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею повноліття (а.с.1).

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів повернуто заявнику (а.с.8).

На дану ухвалу ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на її незаконність.

Зазначає, що ухвалою суду першої інстанції від 05.09.2019 року її заяву залишено без руху та надано строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків, яка мотивована відсутністю доказів копії свідоцтва про народження дитини, копії свідоцтва про шлюб чи розірвання шлюбу, копії паспорта та ідентифікаційного коду. Крім того, суд в ухвалі послався на ч.1 ст.27 ЦПК України.

Зазначає, що в обґрунтування позовних вимог додала до позовної заяви судовий наказ, яким стягнено з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки та в якому зазначені обставини стягнення аліментів. 19.09.2019 року нею направлено до суду належним чином завірену копію судового наказу та бажала обґрунтувати позов саме цим доказом, наявність якого, на її переконання, є достатньою для вирішення спору, оскільки ним встановлені всі обставини, необхідні для вирішення спору.

Крім того, при постановленні ухвали про повернення позовної заяви суд припустився порушень процесуальних норм, які регламентують процесуальні строки. Так, ухвала суду від 05.09.2019 року про залишення позовної заяви без руху вручена позивачу 09.09.2019 року. Відтак, перебіг встановленого даною ухвалою десятиденного строку на усунення недоліків розпочався 10.09.2019 року, а закінчився 19.09.2019 року. Позивачем саме 19.09.2019 року поштовою кореспонденцією надіслано заяву щодо виконання ухвали суду. Наведені обставини, на думку апелянта, вказують на передчасність висновків суду про не усунення позивачем недоліків.

З цих підстав просить скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.14-15).

Правом на подання відзиву відповідач не скористався, що відповідно до ч.2 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судове засідання сторони не з`явилися, про день місце та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до положень ч. ч.1,3ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Тобто, підставою для залишення без руху позовної заяви на стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі є виключно недотримання позивачем вимог ст.ст.175,177 ЦПК України.

Вимоги щодо форми і змісту позовної заяви містяться у ст.175 ЦПК України, а положеннями ст. 177 ЦПК України передбачено перелік документів, що додаються до позовної заяви.

Постановляючи ухвалу про повернення ОСОБА_1 позовної заяви, суд першої інстанції виходив з положень частини ст.177 ЦПК України, встановивши, що заявник не усунув визначені в ухвалі суду від 05.09.2019 року недоліки поданої заяви, яка не відповідає вимогам ст.ст.175, 177 ЦПК України.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм процесуального права.

Із матеріалів справи встановлено, що ухвалою Івано-Франківського міського суду від 05 вересня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, у якій зазначені недоліки: відсутні інші докази, що додаються до позовної заяви, а саме не додані докази, якими обґрунтовується позовна заява копія свідоцтва про народження дитини, копія свідоцтва про шлюб чи розірвання шлюбу, копія паспорта та ідентифікаційного коду, що не відповідає нормам п.8 ч.3 ст.175 ЦПК України. Також зазначено, що згідно ч.1 ст.28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача (а.с.5).

На виконання вимог зазначеної ухвали суду 09.09.2019 року (що встановлено із поштового штемпеля на конверті) ОСОБА_1 направлено поштовою кореспонденцією заяву-пояснення із відповідними додатками, яка надійшла до суду 23.09.2019 року (а.с.10-12).

Крім того, у вказаній заяві-поясненні ОСОБА_1 , виконуючи вимоги ухвали суду від 05.09.2019 року, зазначає, що в обґрунтування позовних вимог про збільшення аліментів додала до позовної заяви судовий наказ Коломийського міськрайонного суду від 25.07.2018 року, в якому зазначені обставини стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання їх неповнолітньої дочки. Також нею долучено належним чином засвідчену копію судового наказу (а.с.10-11).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Пунктом 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C.G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07; пункт 170 рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

Як неодноразово зазначав ЄСПЛ, формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. Роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31, 32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів у тлумаченні закону, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба у з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (пункт 65 рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11; пункт 93 рішення від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії», заява № 42750/09).

У статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист та доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях ЄСПЛ указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії (Ashingdane v. the. UnitedKingdom)).

Право доступу до суду має не тільки існувати, але й бути практичним та ефективним. Просте існування права доступу в законі не є достатнім. Наприклад, воно може бути порушене такими чинниками: існуванням процесуальних перепон, які заважають або зменшують можливості звернення до суду (занадто суворе тлумачення національними судами процесуальної норми (надмірний формалізм), що може позбавити заявників права доступу до суду (PerezdeRadaCavanilles проти Іспанії», № 2809095, рішення від 28 жовтня 1998 року).

Згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Право особи на доступ до правосуддя гарантовано статтею 55 Основного Закону, положення якого є нормами прямої дії. Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав та свобод.

Реалізацію права на доступ до правосуддя повинні забезпечувати, зокрема і судові органи.

Зі змісту позовної заяви встановлено, що позивач виклала обставини, якими вона обґрунтовує свої вимоги та зазначила підстави необхідності збільшення розміру аліментів; зазначила докази, що підтверджують вказані обставини, додала їх до позовної заяви.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції не звернув увагу на те, що копія паспорта і ідентифікаційного коду не є доказами і ці дані про особу позивача можуть бути встановлені під час розгляду справи на стадії підготовчої частини судового засідання, перебування чи не перебування у шлюбі сторін взагалі не відноситься до обставин, які впливають на збільшення розміру аліментів, тому суд помилково визначив, що документи про шлюб має подати сторона як доказ, з урахуванням предмету спору. Обставини стягнення аліментів встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, зокрема і дані про особу дитини, які містяться у свідоцтві про народження дитини. У разі виникнення у суду сумнівів щодо прізвища, імені, дати та місця народження дитини або інформації про її батьків, яка зазначена у рішенні суду про стягнення аліментів, таку інформацію суд міг перевірити у ході розгляду справи.

Крім того, представнику позивача вручена ухвала про залишення позову без руху 09.09.2019 року (а.с.7), надано строк для виправлення недоліків до 20.09.2019 року, але не пізніше 10 днів з дня отримання копії ухвали.

На виконання ухвали 19.09.2019 року позивачем поштовою кореспонденцією направлена відповідна заява з обґрунтуванням її позиції, тобто у визначений судом строк. Тому суд передчасно повернув позовну заяву, вважаючи її неподаною, з огляду на положення частини 6 статті 124 ЦПК України.

Суд першої інстанції повернув позовну заяву із формальних міркувань, порушивши конвенційне право на доступ до правосуддя.

Відтак, ухвала про повернення позовної заяви підлягає скасуванню, справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області про повернення позовної заяви від 20 вересня 2019 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 листопада 2019 року.

Судді: І.О. Максюта

М.Д. Горейко

Р.Й. Матківський