ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» листопада 2019 року

м. Харків

справа № 640/9157/19-ц

провадження 22ц/818/5628/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник позивачів ОСОБА_3 ,

відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

треті особи Харківська міська рада, Комунальне підприємство «Жилкомсервіс», представник третьої особи ОСОБА_7 В ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 вересня 2019 року в складі судді Лях М.Ю.

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: Харківська міська рада, Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» про знесення самочинно встановленої перегородки та дверей, приведення допоміжних приміщень багатоквартирного будинку у первинний стан.

Позовна заява мотивована тим, що вони є власниками квартири АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 01 липня 2013 року. Однак, вселилися в цю квартиру 08 листопада 2018 року.

Зазначили, що їхня квартира розташована на 4 поверсі 9-поверхового будинку та на цьому поверсі розташовано три квартири АДРЕСА_2 № НОМЕР_1 96. Відповідачі є власниками квартири АДРЕСА_3 і належна їм квартира розташована в кінці коридору, з якого облаштовані двері до їхньої квартири. Цей коридор є місцем загального користування та допоміжним приміщенням будинку.

Вказали, що відповідачі самочинно без відповідних дозволів компетентних органів перепланували частину спільного коридору цегляною перегородкою на відстані 30 см від їхньої двері під тамбур з облаштуванням дверей, таким чином приєднавши до своєї квартири приміщення площею приблизно 3,9 кв.м. Первісне планування будинку не передбачало облаштування такого тамбуру і двері до квартири АДРЕСА_3 розташовані у самому торці спільного коридору.

Вважали, що відповідачі незаконно заволоділи спільною та неподільною сумісною власністю усіх мешканців під`їзду, обмежили доступ до частини коридору біля їхньої двері до квартири, тобто місць спільного користування, порушили правила протипожежної безпеки; їхні двері не можуть відкриватися повністю, як передбачено конструкцією.

Зазначили, що оселившись в квартирі їм стало відомо, що у самочинно обладнаному тамбурі відповідачі тримають собак великих порід, яких розводять, тобто розташування вхідної двері тамбура квартири АДРЕСА_3 значною мірою заважає їм у користуванні їхньою квартирою, створює постійний додатковий шум, гавкіт собак, гуркіт і гримання металевими дверями, зокрема, під час потрапляння мешканців квартири АДРЕСА_3 до своєї квартири, особливо у нічний час.

Вказали, що з заявою про облаштування самочинного тамбуру ОСОБА_1 11 вересня 2018 року звернулася до директора Комунального підприємства «Жилкомсервіс» та до Харківського міського голови. З відповідей від 05 жовтня 2018 року та 10 жовтня 2018 року вбачається, що власнику квартири АДРЕСА_3 надано письмовий припис щодо демонтажу стіни, додаткових вхідних металевих дверей та складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 150 КУпАП. Проте, не зважаючи на прийняті адміністративні заходи, відповідачі не усунули допущених порушень.

Відповідно до акту обстеження від 02 жовтня 2018 року, складеного комісією дільниці № 15 Комунального підприємства «Жилкомсервіс», встановлено наявність самочинного тамбуру шляхом встановлення перегородки із металевими дверима при відсутності необхідних дозволів на виділення коридору. У зв`язку із встановленим порушенням складено протокол за статтею 150 КУпАП та проведена бесіда із власниками квартири АДРЕСА_4 .

Вважали, що у зв`язку із неправомірністю дій відповідачів, недотримання встановленого законом порядку переобладнання та перепланування приміщень в багатоквартирних будинках та невідповідністю спорудженого ними тамбуру проектно-технічній документації на будинок, приміщення загального користування (коридор) біля квартири АДРЕСА_5 та АДРЕСА_3 необхідно привести до попереднього стану згідно з проектно-технічною документацією на будинок шляхом демонтажу самочинно збудованого тамбуру та металевих дверей; тобто відновити становище, що існувало до порушення прав, а у разі відмови - відшкодування демонтажу за рахунок відповідачів, вартість якого становить 1840,00 грн.

Просили усунути перешкоди у здійсненні ними права користування та розпорядження спільними місцями користування (коридором), зобов`язавши ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 за власний рахунок привести приміщення загального користування (коридор) біля квартири АДРЕСА_5 та АДРЕСА_3 до попереднього стану згідно з технічною документацією на будинок шляхом демонтажу самочинно збудованого тамбуру та металевих дверей, тобто відновити становище, що існувало до порушення прав; у разі відмови стягнути солідарно з відповідачів 1840,00 грн. вартості демонтажу відповідно до локального кошторису фізичної особи-підприємця ОСОБА_9 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 вересня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено, зобов`язано ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 права користування та розпорядження спільними місцями користування (коридором) шляхом демонтажу за власний рахунок самочинно збудованого тамбуру та металевих дверей біля квартири АДРЕСА_5 та квартири АДРЕСА_4 .

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким у задоволенні позову відмовити у зв`язку із пропуском строків позовної давності.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що перегородка та двері були встановлені 10 листопада 2003 року та позивачі були обізнані про факт встановлення перегородки та дверей з 01 липня 2013 року, але не звернулись до суду в межах встановленого законом трирічного строку позовної давності.

07 листопада 2019 року від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вони вважали рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необґрунтованою. При цьому зазначили, що підстав для застосування строків позовної давності немає, оскільки такий позов може бути пред`явлений упродовж усього часу порушення, якщо воно триває.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_6 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що оскільки відсутня погоджена в установленому законом порядку проектна документація на проведення реконструкції тамбуру та дозволу на її здійснення, з метою усунення перешкод у здійсненні іншими співвласниками права користування спільними місцями цього багатоповерхового будинку, цегляна перегородка з металевими дверями в тамбурі підлягає демонтажу.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 165269276 від 02 травня 2019 року, квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 01 липня 2013 року (а.с.10).

З довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 05 травня 2019 року та інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 08 травня 2019 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_6 зареєстровані ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.23, 24).

Із відповіді Комунального підприємства «Жилкомсервіс» № Б-18/11997.0703 від 10 жовтня 2018 року та № 17821/2/07-05 від 02 листопада 2018 року вбачається, що у загальному тамбурі квартир АДРЕСА_7 , АДРЕСА_3 , 96 жилого АДРЕСА_8 АДРЕСА_9 власником квартири АДРЕСА_3 побудована цегляна стіна з облаштуванням двері. Співробітниками дільниці № 15 підприємства надано припис власнику квартири АДРЕСА_3 щодо демонтажу стіни та додаткових вхідних металевих дверей, на власника квартири складено протокол адміністративного правопорушення згідно статті 150 КУпАП та направлено до адміністративної комісії Київського району для прийняття заходів реагування (а.с.11). Постановою № 28/484 від 17 жовтня 2018 року адміністративною комісією Київського району на власника квартири АДРЕСА_3 накладено адміністративне стягнення, у вигляді штрафу в розмірі 51,00 грн. (а.с.12).

Частиною 2 статті 382 ЦПК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі, допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14/рп/2011 положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Виходячи з висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року №4-рп/2004, та згідно з Конституцією України всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках всі власники є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями.

Відповідно до пункту 1.3 рішення Конституційного суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 у справі № 1-2/2004 питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Частиною другою статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках.

Право спільної власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно з частиною першою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Отже, допоміжні (підсобні) приміщення, якими, зокрема, є позаквартирні коридори, що призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку, не підлягають приватизації, не можуть бути поділені та виділені власнику квартири у багатоквартирному житловому будинку.

Відповідно до статті 179 ЖК України користування будинками державного й громадського житлового фонду, а також приватного житлового фонду та утримання їх здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями.

Пунктом 4 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45 передбачено, що власник, наймач (орендар) приміщень житлових будинків має право на: переобладнання та перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку.

Згідно з пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, зі змінами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45, власники квартир зобов`язані використовувати приміщення житлових будинків за призначенням, забезпечувати збереження жилих і підсобних приміщень квартир та технічного обладнання будинків.

Матеріали справи свідчать про те, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_2 та

ОСОБА_1 квартирі АДРЕСА_3 проживають ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , що не заперечується учасниками справи.

Обидві квартири знаходяться на четвертому поверсі багатоквартирного будинку.

Також, матеріали справи свідчать про те, що власником квартири АДРЕСА_4 побудована цегляна перегородка з металевими дверима в коридорі, що знаходиться між квартирами №№ 94, АДРЕСА_3 , 96. На власника квартири АДРЕСА_3 складено протокол адміністративного правопорушення згідно статті 150 КУпАП та адміністративною комісією Київського району накладено адміністративне стягнення, у вигляді штрафу в розмірі 51,00 грн. Також, з ним проведена роз`яснювальна бесіда і видано припис про необхідність приведення загального тамбуру житлових квартир №№ 94, 95, 96 у відповідність до проекту будинку, а саме демонтувати самочинно встановлені двері.

Встановивши, що відповідачі самочинно відгородили біля своєї квартири частину коридору загального користування шляхом встановлення у ньому цегляної перегородки з металевими дверима за відсутністю дозвільних документів на переобладнання та не отримали згоди співвласників багатоквартирного будинку на приєднання частини спільного коридору до своєї квартири, чим порушили вимоги законодавства та унеможливили доступ інших мешканців будинку до приміщень загального користування, в результаті чого зменшено загальний розмір спільного коридору, порушили право позивачів на користування майном, що є у спільному користуванні, створивши незручності останнім у користуванні їхньою квартирою та спільним коридором, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову зобов`язавши відповідачів усунути перешкоди позивачам у користуванні спільним коридором шляхом демонтажу встановленої перегородки з металевими дверима.

Будь-який власник або інша особа, яка на відповідній правовій підставі користується житловим чи нежитловим приміщенням, не наділяється абсолютним правом вирішувати питання про порядок використання (переобладнання, перепланування тощо) місць загального користування чи на власний розсуд обмежувати права інших співвласників.

Доводи ОСОБА_6 в апеляційній скарзі щодо того, що перегородка та двері встановлені 10 листопада 2003 року та позивачі були обізнані про факт встановлення перегородки та дверей з 01 липня 2013 року, але не звернулись до суду в межах встановленого законом трирічного строку позовної давності, є безпідставними з огляду на наступне.

Дійсним предметом позову є усунення перешкод у користуванні спільною власністю шляхом знесення цегляної перегородки та демонтажу встановлених у неї дверей.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом статті 391 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв`язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом (пункт 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Тобто, такий позов може бути пред`явлений упродовж всього часу порушення, що триває у часі.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 642/4911/16-ц (провадження № 61-18489св18).

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_6 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 20 листопада 2019 року.