П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Будулуци М.С.

суддів: Біляєвої О.М., Папоян В.В.,

за участю секретаря судового засідання Сергєєвої К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 04 вересня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Прокуратури Донецької області та Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди (справа № 243/5197/19, суддя Пронін С.Г., повний текст рішення складено 04 вересня 2019 року в м. Слов`янськ Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи його наступним.

29 січня 2018 року при виконанні повноважень представника потерпілого ОСОБА_2 позивач звернувся до керівника Краматорської місцевої прокуратури, як до прокурора вищого рівня, зі скаргами на недотримання слідчим розумних строків досудового розслідування кримінальних проваджень, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань (скорочено - ЄРДР) за № 0002670 від 06 грудня 2014 року, № 0000199 від 20 січня 2017 року, № 0000200 від 20 січня 2017 року, № 0000085 та № 0000086 від 23 червня 2017 року. Скарги зареєстровані за вх. №№ 49, 50, 51 і 52.

В порушення вимог ст.ст. 3, 8, 9, 19, 40 та 41 Конституції України, ст.ст. 8 - 9, 28, 36, 114 і 308 КПК України, ст. 36 Закону України «Про прокуратуру», керівник Краматорської місцевої прокуратури скарги у встановлені законодавством строки не розглянув, відповідь по ним не надав та права і свободи ОСОБА_2 не захистив, чим порушив присягу прокурора щодо сумлінного виконання службових обов`язків.

Ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 07 лютого 2018 року зобов`язано керівника Краматорської місцевої прокуратури розглянути скарги ОСОБА_1 від 29 січня 2018 року за вх. №№ 49, 50, 51, 52 щодо розумних строків проведення досудового слідства по кримінальним провадженням, в порядку ч. 2 ст. 308 КПК України, яка протягом трьох днів не була виконана.

15 червня 2018 року прокуратурою Донецької області, на виконання ухвали Краматорського міського суду Донецької області від 01 червня 2018 року, внесено до ЄРДР відомості про кримінальне провадження № 0000352 за фактом невиконання керівником Краматорської місцевої прокуратури вказаної ухвали слідчого судді.

Генеральний прокурор України в порушення вимог п. 2 та п. 9 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про прокуратуру» не затвердив загальні методичні рекомендації для прокурорів з метою забезпечення однакового застосування норм законодавства України під час здійснення прокурорської діяльності та не організував діяльність органів прокуратури України по нагляду за додержанням законів органами, що проводять досудове слідство, що підтверджується листами Генеральної прокуратури від 5 вересня 2018 року за № 01/1/2/1-652-18 та № 01/1/2/2-102-18.

Держава України за представництвом Генеральної прокуратури України в особі Генерального прокурора України за представництвом Прокуратури Донецької області в особі керівника Краматорської місцевої прокуратури своєю протиправною бездіяльністю не забезпечила дотримання розумних строків досудового розслідування на теперішній час об`єднаного кримінального провадження № 0002670 від 6 грудня 2014 року, порушив право ОСОБА_1 на отримання обґрунтованої відповіді на його звернення до державного органу, гарантованого ст. 40 Конституції України, в строки, встановленні ст. 308 КПК України, право мирно володіти своїм майном - гонораром за надання правової допомоги клієнту ОСОБА_3 за результатами судового розгляду в розумні строки його цивільного позову в кримінальному провадженні в порядку ст.ст. 128, 129 КПК України, гарантоване ст.ст. 8, 9, 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, порушила право ОСОБА_1 на ефективний правовий захист права мирно володіти своїм майном, гарантоване ст.ст.1, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та його право на справедливий суд в частині виконання ухвали Краматорського міського суду Донецької області від 07 лютого 2018 року по справі № 234/1456/18, яка набрала законної сили.

Зазначені норми за змістом збігаються зі ст.ст. 8 та 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, які займають особливе місце в системі правових норм про права людини і основні свободи.

Зазначену бездіяльність керівника Краматорської місцевої прокуратури, а також невжиття Генеральною прокуратурою України заходів щодо організації діяльності органів прокуратури з питань нагляду за додержанням законів органами, які провадять досудове слідство, позивач розцінює як порушення його прав на здійснення безпосереднього управління державними справами, поширення та отримання інформації, розгляд органами державної влади його скарг від 29 січня 2018 року, на недотримання розумних строків досудового слідства та на отримання обґрунтованої відповіді від посадової особи органу державної влади, у встановлений законом строк, відповідно до вимог ст. ст. 3, 5, 8, 9, 13, 19, 34, 38, 40 Конституції України та частини 2 ст. 308 КПК України, на ефективний правовий засіб захисту права мирно володіти майном, відповідно до ст. 41 Конституції України та статей 1, 6, 10, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та ст.1 Першого протоколу Конвенції, відповідно до ст.ст. 14, 19, 25 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права на справедливий суд, на поширення інформації та на отримання обґрунтованої відповіді на своє звернення у встановлені законодавством строки, прав на справедливий суд й мирне володіння своїм майном, та як незабезпечення прокурором вищого рівня дотримання розумних строків досудового розслідування, що у сукупності призвело до душевних та моральних страждань, які відчував позивач.

ОСОБА_1 зазначив, що внаслідок неправомірних діянь йому завдано моральну шкоду в загальній сумі 600 912 грн., розмір якої він визначив за допомогою методики О .М. Ерделевського .

На підставі викладеного позивач просив стягнути з Держави Україна за представництвом Генеральної прокуратури України та Прокуратури Донецької області за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання грошових коштів з єдиного казначейського рахунку, на його користь моральну шкоду в розмірі 600 912 грн.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 04 вересня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Прокуратури Донецької області та Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди відмовлено.

З рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким задовольнити його позов.

На думку позивача, суд першої інстанції при розгляді справи не виконав приписи ч. 1 та ч. 2 ст. 2, п. 10 ч. 3 ст. 2 , п. 4 ч. 4 ст. 265 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції не забезпечив справедливий та своєчасний розгляд цієї справи, та ефективно не захистив порушені відповідачем його права, свободи та інтереси.

При ухваленні рішення суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин норми матеріального права - ст. ст. 1, 10, 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та не забезпечив реалізацію права позивача на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

В порушення приписів ст. 13 ЦПК України, суд першої інстанції самостійно визначив підстави позову, відповідно до аргументів відповідача, викладених у відзиву на позов, застосувавши до спірних правовідносин норми права, які визначив відповідач, фактично відмовивши позивачу в правосудді та доступі до суду.

Суд першої інстанції не роз`яснив йому права позивача, не сприяв в реалізації його прав, відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України, та не виконав вимоги ст. 118 ЦПК України, що позбавило суд можливості повно, об`єктивно та всебічно з`ясувати обставини, що мають значення для справи.

Суд порушив приписи ст. 12 ч. 4 та ст. 13 ЦПК України, чим проявив упередженість до позивача при розгляді справи та порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства.

Суд встановив, що 29 січня 2018 року позивач звернувся до прокурора вищого рівня зі скаргами вх. №№ 49, 50, 51 та 52 з вимогою вжити заходів на дотримання розумних строків досудового розслідування в кримінальних провадженнях №№ 0002670 від 06 грудня 2014 року, 0000199 від 20 січня 2017 року, № 0000200 від 20 січня 2017 року, № 0000085 та № 0000086 від 23 червня 2017 року.

Відповідач не надав суду доказів того, що зазначені у позовній заяви звернення позивача до Краматорської місцевої прокуратури були розглянуті іі керівником протягом трьох днів в порядку, визначеному ч. 2 ст. 308 КПК України, та не надав доказів правомірності своїх діянь. Факт неправомірності діянь керівника Краматорської місцевої прокуратури встановлено ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 07 лютого 2018 року та він був визнаний відповідачем.

При ухваленні рішення суд не застосував до спірних правовідносин норми матеріального права - статті 3, 8, 19, 40, 59 Конституції України; статті 2, 9, 28, 36, 114, ч.2 ст. 308 КПК України, ст. ст. 20, 36 Закону України «Про прокуратуру», чим допустив неправильне застосування норм матеріального права.

При ухваленні рішення суд порушив вимоги:

- ч. 1 ст. 2 ЦПК України, оскільки не захистив прав позивача;

- п. 4 ч. 4 ст. 265 ЦПК України, не встановивши факт порушення прав позивача;

- п. 6 ч. 4 ст. 265 ЦПК України, не зазначивши мотиви незастосування норм матеріального права, на які посилався позивач.

Суд допустив нерівне ставлення до сторін, оскільки суд вимагав від позивача надання доказів по фактам, від доказування яких позивач звільнений, а відповідачу таких вимог не заявив.

Суд першої інстанції встановив, що ухвала слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 07 лютого 2018 року не була виконана керівником Краматорської місцевої прокуратури у триденний строк з дня набрання нею законної сили.

До встановлених обставин суд не застосував ст.ст.129, 129-1 Конституції України, а також положення ч. 2 ст. 21 КПК України щодо обов`язковості і безумовності виконання ухвал суду, які набрали законної сили, та не мотивував їх незастосування.

В порушення вимог п. 4 ч. 4 ст. 265 ЦПК України, суд не встановив факт порушення прав позивача або відсутність таких порушень.

Суд не надав оцінки факту безпідставного звернення до суду відповідача з заявою про роз`яснення ухвали слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 07 лютого 2018 року, яка, на думку позивача, роз`ясненню не підлягала, та постановам заступника керівника Краматорської місцевої прокуратури від 08 травня 2018 року, які винесені без відповідних повноважень.

Невиконання судом першої інстанції вимог ст. ст. 12, 198 ЦПК України, позбавило можливості судом повно, об`єктивно та всебічно з`ясувати обставини, що мають значення для справи.

Суд першої інстанції встановив, що прокуратурою Донецької області на виконання ухвали слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 01 червня 2018 року до ЄРДР внесено відомості про кримінальне провадження № 0000 щодо умисного невиконання керівником місцевої прокуратури ухвали слідчого судді. Проте, суд першої інстанції до встановлених обставин справи та відповідних правовідносин не застосував зазначені позивачем в позові норми матеріального права - ст.ст. 8, 56 Конституції України та ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» щодо обов`язку відшкодувати Державою України моральної шкоди, завданої бездіяльністю прокурора, незалежно від вини прокурора.

При ухваленні рішення суд першої інстанції не застосував ст.ст. 1, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Суд першої інстанції не вчинив жодної спроби проаналізувати позов ОСОБА_1 з цієї точки зору.

Суд першої інстанції встановив, що протягом 2015 - 2019 років Генеральний прокурор України не затвердив загальні методичні рекомендації для прокурорів з метою забезпечення однакового застосування закону під час здійснення прокурорської діяльності та не організував належним чином діяльність органів прокуратури України по нагляду за додержанням законів органами, що проводять досудове розслідування. Цей факт визнається листами Генеральної прокуратури України від 05 вересня 2018 року № 01/1/2/1 - 652-18 та № 01/1/2/2 - 102-18 та визнається відповідачем.

Суд відмовився дати оцінку наданим позивачем письмовим доказам неоднакової адміністративної практики Слов`янської та Краматорської місцевих прокуратур при розгляді скарг про недотримання розумних строків досудового слідства та виконання слідчих дій.

Суд не проаналізував позов ОСОБА_1 з точки зору практики застосування Європейським судом з прав людини (скорочено - ЄСПЛ) пункту 1 статті 6 Конвенції.

При вирішенні справи суд не застосував вимоги ст.ст. 3, 5, 8-9, 13, 19, 34, 38, 40, 41, 55, 56, 129, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 10, 19, 21 Загальної декларації прав людини, ст.ст.14, 19, 25 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст.ст.1, 6, 10, 13, 46 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.1 першого протоколу Конвенції, ст.ст. 26, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 року, ст.ст.15, 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.ст. 1, 20, 36 Закону України «Про прокуратуру», п. 2.1, 3.1 Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, ст.ст. 17, 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», низку рішень ЄСПЛ - «Chahal v/ the UK», «Афанасьєв проти України», «Ромашкова проти України», Мельниченко проти України», рекомендацію Rес (2004) 6 Комітету Міністрів Держави - членам СЄ, прийняту Комітетом Міністрів 12 травня 2004 року, ст.ст. 15,16, 23, 170, 174, 176 ЦПК України, Узагальнення ВССУ «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування» від 12 січня 2017 року, норми КПК України, ст.ст. 15, 16, 23, 170, 174, 176 ЦК України.

Суд першої інстанції не мотивував незастосування норм матеріального права, на які посилався позивач у позові.

(а.с. 140 - 143)

У відзиві на апеляційну скаргу Прокуратура Донецької області зазначила, що доводи апеляційної скарги позивача щодо бездіяльності, допущенної відповідачем, є безпідставними, з огляду на наступне.

Чотири скарги позивача від 29 січня 2018 року за вх. № № 49, 50, 51, 52 стосовно недотримання розумних строків досудового розслідування у кримінальних провадженнях, 01 лютого 2018 року керівництвом Краматорської місцевої прокуратури були спрямовані до Краматорського ВП ГУ НП в Донецькій області.

08 травня 2018 року, отримавши ухвалу слідчого судді про роз`яснення його ухвали від 07 лютого 2018 року, заступник керівника Краматорської місцевої прокуратури в той же день виніс п`ять постанов про відмову в задоволенні скарг позивача відносно недотримання розумних строків досудового розслідування, які є правомірними та чинними. Факт внесення до ЄРДР відомостей про відкриття кримінального провадження про невиконання керівником місцевої прокурати ухвали слідчого судді не свідчить про скоєння останнім злочину, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України. Провадження у справі триває і остаточне рішення не прийнято.

Позивач не надав будь-яких доказів, що підтверджують факт порушення розумних строків досудового розслідування: рішення прокурора вищого рівня про задоволення скарги на недотримання строків досудового розслідування або ухвали слідчого судді про скасування рішення прокурора вищого рівня та задоволення скарги на недотримання строків досудового розслідування. Наявні у справі копії ухвал не підтверджують порушення розумних строків досудового розслідування, оскільки стосуються лише зобов`язання вчинити певні дії, та не визнаються протиправними рішення, дії або бездіяльність керівника місцевої прокуратури.

Звертаючись до суду зі скаргами в порядку Кримінального процесуального кодексу України, позивач реалізував власні процесуальні права на оскарження, що не тягне за собою цивільно-правової відповідальності.

Позивачем не доведено факт вчинення протиправних дій або бездіяльності відповідача, заподіяння позивачу моральної шкоди, з наведенням конкретних негативних явищ, які сталися, а тому й відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Відповідач вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

(а.с. 151 -154)

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, але про дату, час та місце розгляду справи він повідомлений належним чином (а.с. 159).

Представник Генеральної прокуратури України та Прокуратури Донецької області Буяновський В.В. просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача, яку вважав безпідставною.

Представники Державної казначейської служби України в судове засідання апеляційного суду не з`явився, але про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (а.с. 160, 161).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Генеральної прокуратури України та Прокуратури Донецької області, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Згідно приписів ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

29 січня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до керівника Краматорської місцевої прокуратури зі скаргами по кримінальним провадженням № 0000085, № 0000086, № 0000199, № 0000200 й № 0002670, які зареєстровані за вх. № № 49, 50, 51 та 52.

У першій скарзі - вх. № 49 він просив повідомити про результати розслідування у кримінальних провадженнях № 0000085 та № 0000086 від 23 червня 2017 року та вжити заходів до дотримання розумних строків проведення досудового розслідування, зокрема встановити строки проведення слідчих дій по наданих процесуальними керівниками письмових вказівок, а в інших скаргах № № 50, 51, та 52 - вжити заходів з метою дотримання розумних строків проведення досудового розслідування, зокрема, встановити строки проведення слідчих дій по задоволеним клопотанням потерпілого та наданим письмовим вказівкам процесуальних керівників (а.с. 6, 7, 8 та 9).

Листом заступника керівника Краматорської місцевої прокуратури вказані скарги спрямовані до слідчого відділу Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області - для їх розгляду.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 07 лютого 2018 року у справі № 234/1456/18 (провадження 1-кс/234/674/18) скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , задоволено. Зобов`язано керівника Краматорської місцевої прокуратури розглянути скарги ОСОБА_1 від 29 січня 2018 року за вх. № № 49, 50, 51, 52 щодо розумних строків проведення досудового слідства по кримінальним провадженням в порядку ст. 308 ч. 2 КПК України (а.с. 10).

08 травня 2018 року на виконання вказаної ухвали слідчого судді, з урахуванням ухвали про її роз`яснення від 16 березня 2018 року, скарги ОСОБА_1 розглянуті заступником керівника Краматорської місцевої прокуратури та по ним винесено п`ять постанов про відмову в задоволенні зазначених скарг щодо розумних строків проведення досудового розслідування по кримінальним провадженням № 0002670 від 06 грудня 2014 року, № 0000199 та № 0000200 від 20 січня 2017 року, № 0000085 та № 0000086 від 23 червня 2017 року (а.с. 14 - 18, 89 - 98).

З витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що 15 червня 2018 року у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 01 червня 2018 року у справі № 234/7649/18, провадження № 1-кс/234/2774/18 щодо зобов`язання внесення відповідних відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 24 травня 2018 року про невиконання судового рішення керівником Краматорської місцевої прокуратури, зареєстровано відомості кримінального провадження номер 0000352 за правовою кваліфікацією: ч. 3 ст. 382 КК України (а.с. 30, 103-105).

Несвоєчасний розгляд скарг керівником Краматорської місцевої прокуратури є однією з обставин, з якою позивач пов`язує моральну шкоду, яку він просить відшкодувати.

Як зазначив суд, частиною 1 статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно ч. 2 ст. 1, п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», що кореспондується, з нормами, закріпленими у п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, завдана особі шкода, у тому числі моральна, відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, якими є: 1) незаконне засудження, незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконне взяття і тримання під вартою, незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконне накладення арешту на майно, незаконне відсторонення від роботи (посади) та інші процесуальні дії, що обмежують права громадян; 2) незаконне застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконна конфіскація майна, незаконне накладення штрафу; 3) незаконне проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

З положень, закріплених у статті другій Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», слідує, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

Отже, вказаними нормами передбачені спеціальні підстави відповідальності за шкоду, в тому числі моральну, завдану особі органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратурою або судом, які характеризуються особливим способом заподіяння такої шкоди та чітко визначеними доказами її заподіяння, які у своїй сукупності і визначають можливість застосування вищенаведених норм права.

Водночас, позивач ОСОБА_1 жодною, з вищенаведених правових підстав, свої вимоги з відшкодування моральної шкоди не обумовлює.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діє правило частини шостої цієї статті, якою визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Таким чином, даною нормою права закріплено правило, за яким фізичній або юридичній особі відшкодовується не вся без винятку шкода, завдана їй діями або бездіяльністю чи рішеннями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, а лише та шкода, яка була спричинена їй незаконними діями або бездіяльністю чи рішеннями вищенаведених органів.

Тобто, обов`язковою передумовою відшкодування фізичній або юридичній особі шкоди на підставі ч. 6 ст. 1176 ЦК України, є встановлення факту того, що дія або бездіяльність чи рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, якими особі було завдано моральної шкоди, є незаконними.

Довідки, долучені Прокуратурою Донецької області до відзиву на позовну заяву, свідчать про те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні про невиконання керівником Краматорської місцевої прокуратури ухвали слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 07 лютого 2018 року, відомості за яким 15 червня 2018 року зареєстровано у Єдиному реєстрі досудових розслідувань (кримінальне провадження № 0000352), наразі триває. Жодного рішення по суті, за яким кримінальне провадження має бути завершено, не прийнято (а.с. 106 - 107).

Водночас, за приписами ч.ч. 1, 2 ст. 214 КПК України, досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

За вказаних обставин суд дійшов висновку, що наявна у матеріалах справи ухвала Краматорського міського суду Донецької області від 01 червня 2018 року, якою було зобов`язано перший слідчий відділ прокуратури Донецької області внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, жодним чином не свідчить про визнання судом факту вчинення керівником Краматорської місцевої прокуратури будь-якого злочину, адже вказана ухвала за своєю правовою природою є формою, у якій виражено результат здійснення слідчим суддею повноважень з судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, та є лише підставою для внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Поряд з цим, долучені сторонами до матеріалів справи витяги Єдиного реєстру досудових розслідувань, жодним чином не доводять факт вчинення керівником Краматорської місцевої прокуратури будь-якого злочину, адже частина перша статті 214 КПК України прямо визначає, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться всі без винятку повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення, оскільки, згідно ч. 3 ст. 214 КПК України, будь-які перевірки відомостей, викладених у таких повідомленнях, здійснюються лише після внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивач, в порушення вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, жодним чином не довів незаконність діянь керівника Краматорської місцевої прокуратури, що є одним із необхідних і обов`язкових елементів для відшкодування моральної шкоди.

Що стосується листа Краматорської місцевої прокуратури № 01-79-6861вих18 від 10 липня 2018 року (а.с. 19), вказівок по кримінальним провадженням: № 0000200, зареєстрованих 20 лютого 2017 року за № (05-88)1545вих-17; № 0002670, зареєстрованих 27 червня 2017 року за № 94-5561вих-17; № 0000200, зареєстрованих 28 лютого 2018 року за № 01-79-2322вих-18; № 0000199, зареєстрованих 28 лютого 2017 року за № 01-79-2321вих-18 (а.с. 20 - 23), заяви про роз`яснення судового рішення № 01-79-2518вих-18 від 06 березня 2018 року (а.с. 24), листа Прокуратури Донецької області № 04/2/2-17/1/3-56-14 від 02 березня 2018 року (а.с. 11), листа-зауваження Прокуратури Донецької області «Щодо неналежного процесуального керівництва та досудового розслідування у кримінальних провадженнях» № 04/2/2-17/1/3-56-14 від 25 червня 2018 року (а.с. 12) та листа Краматорської місцевої прокуратури № 01-84-3204-15(11172вих-18) від 10 грудня 2018 року, то суд критично сприймає їх у якості доказів бездіяльності керівника Краматорської місцевої прокуратури щодо розгляду скарг ОСОБА_1 , зареєстрованих Краматорською місцевою прокуратурою 29 січня 2018 року, та невиконанні ним ухвали слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 07 лютого 2018 року.

Як зазначив суд, з листа № 01-79-6861вих18 від 10 липня 2018 року процесуального керівника - прокурора Краматорської місцевої прокуратури заступнику начальника відділу - начальнику СВ Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області не випливає, що останній свідчить про невиконання ухвали слідчого судді.

Вказівки по кримінальним провадженням № 0000200, № 0002670 та № 0000199 Краматорською місцевою прокуратурою були надані ще до того, як заступником керівника Краматорської місцевої прокуратури на виконання ухвали суду від 07 лютого 2018 року було винесено постанови про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_1 про надання органам досудового розслідування відповідних вказівок, а вказівки по кримінальним провадженням, що зареєстровані за № (05-88)1545вих-17 й № 94-5561вих-17, надані у 2017 році, ще до звернення ОСОБА_1 з відповідними скаргами до керівника Краматорської місцевої прокуратури (а.с. 20, 21). Заява про роз`яснення судового рішення свідчить лише про те, що Краматорська місцева прокуратура потребує роз`яснення ухвали від 07 лютого 2018 року, що не має наслідком його невиконання, необхідність роз`яснення свідчить лише про незрозумілість ухвали суду для особи, яка звернулася з відповідною заявою про її роз`яснення. Лист Прокуратури Донецької області № 04/2/2-17/1/3-56-14 від 02 березня 2018 року, лист-зауваження Прокуратури Донецької області № 04/2/2-17/1/3-56-14 та лист Краматорської місцевої прокуратури № 01-84-3204-15(11172вих-18) від 10 грудня 2018 року також не містять у собі відомостей, що свідчать про нездійснення керівником Краматорської місцевої прокуратури розгляду скарг ОСОБА_1 від 29 січня 2018 року, або невиконання ухвали слідчого судді від 07 лютого 2018 року.

Щодо вказівок по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за № 0003380 від 31 грудня 2015 року (в порядку ч. 2 ст. 36 КПК України) № 27вн-19 від 12 березня 2019 року, № 01-37-2193вих19 від 12 березня 2019 року, вказівок по кримінальному провадженню ЄРДР № 0003380 від 31 грудня 2015 року № 83-8018вих16 від 23 серпня 2016 року, листа Державної податкової інспекції у м. Краматорську Головного управління Міндоходів у Донецькій області Міністерства доходів і зборів України № 8820/10/05-15-22-03 від 17 квітня 2015 року та листа Головного управління ДФС у Донецькій області Державної фіскальної служби України № 22255/10/05-99-23-04-13 від 24 травня 2018 року, то суд взагалі не приймає їх до уваги, адже вони в силу ст. 77 ЦПК України є неналежними доказами, оскільки жодним чином не стосуються тих правовідносин, з приводу яких позивач звернувся з цим позовом до суду, тобто не стосуються предмета доказування.

Вирішуючи справу ОСОБА_1 щодо спричинення йому моральної шкоди внаслідок невжиття Генеральною прокуратурою України заходів щодо організації діяльності органів прокуратури з питань нагляду за додержанням законів органами, які провадять досудове слідство, та долучених позивачем на підтвердження своїх вимог листів Генеральної прокуратури України № 01/1/2/1-65-18 від 05 вересня 2018 року й № 01/1/2/2-102-18 від 05 вересня 2018 року, у яких зазначено, що ані окремих наказів щодо розгляду прокурором вищого рівня під час досудового розслідування скарг, ані будь-яких методичних документів з цього приводу Генеральною прокуратурою України не видавалось, то суд у цій частині погоджується з позицією представника відповідача, що, відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 11, п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про прокуратуру», діяльність регіональної та місцевої прокуратуру організовується її керівниками, а п. 9 ч. 1 ст. 9 наведеного закону Генеральному прокурору надано саме право, а не закріплено обов`язок затверджувати загальні методичні рекомендації для прокурорів з метою забезпечення однакового застосування норм законодавства України під час здійснення прокурорської діяльності.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність будь-якого порушення Генеральною прокуратурою України прав ОСОБА_1 у цій частині, а отже й про відсутність такого обов`язкового елементу, необхідного для відшкодування моральної шкоди, передбаченого ст. 23 ЦК України, як порушення прав позивача.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження, в зв`язку з чим не підлягають задоволенню.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з огляду на наступне.

За приписами ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Всупереч тверджень апелянта, суд правильно встановив фактичні обставини справи, виниклим правовідносинам дав належну правову оцінку і обґрунтовано відмовив позивачу в задоволенні позову. При вирішенні справи суд належно оцінив докази, надані сторонами, з урахуванням вимог щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, правові висновки суд повно виклав у рішенні та належно їх мотивував.

Апеляційний суд також вважає, що при розгляді справи, суд першої інстанції дотримався принципів верховенства права, змагальності сторін, диспозитивності цивільного судочинства, роз`яснюючи сторонам їхні процесуальні права та обов`язки, надавши можливість сторонам розпоряджатися своїми права щодо предмету спору, дати їм пояснення, подати заяви, відзиви на позов, долучити письмові докази, заявити клопотання, про що свідчать матеріали цивільної справи.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про порушення норм Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вимог Конституції України, норм ЦПК України щодо справедливого розгляду справи, принципів верховенства права, змагальності сторін, диспозитивності цивільного судочинства суперечить наведеним матеріалам справи, які свідчать про те, що суд розглянув справу з дотриманням зазначених вимог Конвенції, Конституції України, завдань та принципів цивільного судочинства України.

Суд першої інстанції, відповідно до вимог чинного Цивільного процесуального законодавства, провів у справі підготовче засідання, розглянув заявлені клопотання та призначив справу до розгляду.

Доводи апелянта про те, що суд не виконав вимоги ст. ст. 12, 198 ЦПК України, щодо роз`яснення процесуальних прав сторін, порядку проведення підготовчого засідання, не відповідають матеріалам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, суд ухвалою від 24 травня 2019 року відкрив провадження по справі, призначив справу за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання, роз`яснив сторонам процесуальні права, розглянув заяву ОСОБА_1 про відвід головуючого, яку визнав необґрунтованою, зупинив провадження у справі на час розгляду заяви про відвід судді іншим суддею, 01 липня 2019 року суд ухвалою поновив провадження у справі (після вирішення питання про відвід судді) та призначив справу для продовження судового засідання на 12 серпня 2019 року (а.с. 33, 45, 46, 56).

12 серпня 2019 року під час проведення підготовчого судового засідання суд знову роз`яснив процесуальні права всім учасникам справи, які були для них зрозумілі, та клопотань по справі позивачем, не було заявлено (а.с. 120, 121).

Про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду 12 серпня 2019 року суд виніс відповідну ухвалу та справу призначив до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні на 4 вересня 2019 року на 13-00 годину (а.с. 120, 121).

При цьому, відповідачі надали суду відзиви на позов, а позивач - відповідь на відзив на позовну заяву, з відповідними копіями документів для повного і всебічного розгляду справи, які й були досліджені судом під час розгляду справи (а.с. 61 - 65, 73 - 76, 112 - 115).

Свої правові висновки суд належним чином обґрунтував, мотивував та повно виклав у рішенні.

Доводи апелянта про те, що суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, не відповідають дійсності, та апеляційний суд їх також відхиляє.

Так, загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 56 Конституції України, згідно якої, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, а також нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Крім того, статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди.

Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Згідно з п. 3 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 2005 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Позивач вважав, що бездіяльність Генеральної прокуратури України та Прокуратури Донецької області порушує його права, гарантовані Конституцією і та чинними міжнародними договорами. Цим заподіяна йому моральна шкода, яка полягає в глибоких душевних стражданнях, яких він, як фізична особа, зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього та у зв`язку із порушенням його прав людини та громадянина, що викликало у нього сильні негативні почуття від посягання службових осіб органу державної влади на конституційний лад республіки Україна, які змінюються одне одним, а саме: почуття обурення, невпевненості в майбутньому, почуття відчаю та гніву. Моральну шкоду він оцінив у розмірі 600 912 грн.

Для виникнення зобов`язання по відшкодуванню шкоди, відповідно до ст. ст. 1166, 1167, 1176 ЦК України, вимагається наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу прокуратури, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, які підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача (ст. ст. 77, 81 ЦПК України).

Оскільки для виникнення зобов`язання по відшкодуванню шкоди в порядку ст. 1176, 1167 ЦК України необхідна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача (ст.ст. 12, 81 ЦПК України).

Отже, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Належних та допустимих доказів того, що судовим рішенням встановлена вина відповідача та його бездіяльність визнана неправомірною, позивачем не надано, тобто вину відповідача в спричиненні моральної шкоди позивачеві не доведено, а тому суд дійшов правильного висновку про те, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції, дослідивши належним чином надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено ні наявності незаконних рішень, ні дій чи бездіяльності визначеного ним кола осіб, ні заподіяння йому моральних страждань.

Обставини справи свідчать про те, що оскарження ОСОБА_1 бездіяльності посадових осіб прокуратури Донецької області щодо розгляду його скарг від 29 січня 2018 року, невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР на підставі його заяв, є реалізацію останнім свого права оскаржувати процесуальну діяльність посадових осіб і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦПК України.

Окрім того, сам факт зобов`язання ухвалою суду внести відповідні відомості до ЄРДР, не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання позивачу моральної шкоди, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені.

Вказані обставини не свідчать про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах заявлених позовних вимог.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду у постанові № 199/1478/17 від 30 січня 2019 року.

Відповідно до частини 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Суд апеляційної інстанції також відхиляє твердження позивача про те, що при вирішенні справи судом порушено вимоги Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки справу за позовом ОСОБА_1 суд розглянув з дотриманням вимог ст. 6 цієї Конвенції, а незгода з рішенням суду, не свідчить про порушення судом норм Конвенції.

Також суд апеляційної інстанції вважає помилковим посилання апелянта на рішення Європейського суду з прав людини у справах «Chahal v/ the UK», «Афанасьєв проти України», «Ромашкова проти України», Мельниченко проти України», оскільки ці рішення стосуються інших обставин, за якими були прийняті рішення.

Як вбачається з витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань, долучених до матеріалів цивільної справи, 15 червня 2018 року за ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду від 01 червня 2018 року внесено до ЄРДР відомості за заявою ОСОБА_1 від 24 травня 2018 року про невиконання судового рішення керівником Краматорської місцевої прокуратури (а.с. 30, 103, 105). Тобто, право позивача щодо оскарження дій чи бездіяльності посадових осіб (слідчих, прокурорів) було реалізовано у спосіб, передбачений законом.

Посилання позивача про начебто помилкове незастосування судом вимог ст.ст. 3, 5, 8-9, 13, 19, 34, 38, 40, 41, 55, 56, 129, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 10, 19, 21 Загальної декларації прав людини, ст.ст.14, 19, 25 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст.ст.1, 6, 10, 13, 46 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.1 першого протоколу Конвенції, ст.ст. 26, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 року, ст.ст.15, 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.ст. 1, 20, 36 Закону України «Про прокуратуру», п. 2.1, 3.1 Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, ст.ст. 17, 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рекомендації Rес (2004) 6 Комітету Міністрів Держави - членам СЄ, прийняту Комітетом Міністрів 12 травня 2004 року, ст.ст. 15,16, 23, 170, 174, 176 ЦПК України, Узагальнення ВССУ «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування» від 12 січня 2017 року, норми КПК України, ст.ст. 15, 16, 23, 170, 174, 176 ЦК України, є безпідставними.

Всупереч тверджень апелянта, суд розглянув справу в межах заявлених позовних вимог, керуючись завданням та основними засадами цивільного судочинств: верховенства права, рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом, гласності і відкритості судового процесу та його повного фіксування технічними засобами, змагальності сторін, диспозитивності, пропорційності, розумності строків розгляду справи, неприпустимості зловживання процесуальними правами та забезпечення права на апеляційне оскарження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в позові ОСОБА_1 , оскільки правові підстави для задоволення позову відсутні. Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального і матеріального права, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 04 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя: Будулуца М.С.

Судді: Біляєва О.М.

Папоян В.В.

Повний текст постанови складений 19 листопада 2019 року.

Суддя Донецького апеляційного суду Будулуца М.С.