Номер провадження: 22-ц/813/2244/19
Номер справи місцевого суду: 522/4512/14-ц
Головуючий у першій інстанції Бойчук А.Ю.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомарецького М.М., Погорєлової С.О.,

при секретарі судового засідання Півнєві Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

18 березня 2014 року ОСОБА_3 представник ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою про стягнення боргу, в якій зазначає, що 28 листопада 2003 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг грошові кошти у розмірі 45000,00 доларів США, строк до 28 січня 2004 року. Передачу грошових коштів було оформлено розпискою, в присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Позивач вказував на те, що неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення коштів, та на момент звернення до суду з позовною заявою, відповідач грошові кошти так і не повернула. Крім того, позивач посилався на ст. 533 ЦПК України, за якою якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Так позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти у розмірі 422455,50 грн, проценти річних за весь час прострочення виконання зобов`язання в сумі 114062,98 грн та сплачений судовий збір (т.1, а.с. 1-3).

Рішенням Приморського районного суду (суддя Турецький О.С.) від 03 вересня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 було вирішено задовольнити (т.1, а.с. 62-64).

09 квітня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення (т.1, а.с. 76-78), яку ухвалою від 14 травня 2015 року було залишено без задоволення (т.1, а.с. 81).

29 травня 2015 року до Апеляційного суду Одеської області надійшла апеляційна скарга ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду від 03 вересня 2014 року, в якій апелянт зазначала, що вказане рішення вважає ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, адже відповідач по справі не була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання, та позивачем було пропущено без поважних причин строк позовної давності, адже посилання позивача на вказані в клопотання причини такого пропуску не мають ніякого підтвердження. Тому апелянт просила суд скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог (т.1, а.с. 85-88).

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16 вересня 2015 року було вирішено апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у зв`язку з пропуском позовної давності та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат за сплату судового збору грошові кошти у розмірі 1827,00 гривень (т.1, а.с. 124-127).

13 жовтня 2015 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_3 представника ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 вересня 2015 року, в якій представник просила суд скасувати оскаржуване рішення та залишити в силі заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2015 року по цивільній справі № 522/4512/14-ц про стягнення боргу, мотивуючи дані вимоги неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та посилалася на ст. 303 ЦПК України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з касаційною скаргою), відповідно до якої рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (т. 1, а.с. 149-153).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 року було вирішено касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити частково, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1, а.с.187-188). Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси (головуючий - суддя Бойчук А.Ю.) від 28 березня 2016 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду (т.2, а.с.5).

26 лютого 2018 року Приморським районним судом м. Одеси (головуючий - суддя Бойчук А.Ю.) було ухвалено рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог (т. 2, а.с. 191-193).

17 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою на рішення суду від 26 лютого 2018 року. Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що під час нового розгляду справи судом не розглянуто клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку позовної давності, із зазначенням поважних причин даного пропуску, а саме через стійкий розлад здоров`я, що підтверджується відповіддю комунальної установи «Міський психіатричний диспансер» від 15 грудня 2016 року, в якій зазначено, що ОСОБА_1 знаходиться під наглядом психіатра з 2007 року з діагнозом: шизофренія, параноїдальна форма, епізодична течія, стабільний дефект. Тому апелянт просив суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі (т. 2, а.с. 198-202).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області (суддя Погорєлова С.О.) від 14 червня 2018 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (т.2, а.с. 208-209) та ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2018 року справу призначено до розгляду (т.2, а.с. 212).

В зв`язку з ліквідацією Апеляційного суду Одеської області протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа була розподілена колегії суддів Одеського апеляційного суду в складі головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.02.2019 року справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду (т. 2, а.с. 238-240).

Відзив чи заперечення на апеляційну скаргу до суду не надходили. 05.06.2019 року на виконання ухвали Апеляційного суду Одеської області від 27.11.2018 року про витребування доказів до апеляційного суду була подана медична карта ОСОБА_1.

В судовому засіданні 21 жовтня 2019 року представники позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_3 просили задовольнити апеляційну скаргу. Представник відповідача ОСОБА_9 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників провадження, які з`явились, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності визначений ст. 257 ЦК України, поважності причин пропуску такого строку позивачем не наведено, відповідач просить застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, при цьому суд враховував, що сплив позовної давності є самостійною правовою підставою для відмови в позові, а тому прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції та частково задовольняючи апеляційну скаргу вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 28 листопада 2003 року взяла в борг в ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 45 000 доларів США строком на два місяці (з 28.11.2003 року по 28.01.2004 року), про що свідчить наявна в матеріалах справи копія розписки. Факт укладення розписки стороною відповідача не оспорювався, проте сторона вимагала визнати її безгрошовою (т. 1, а.с. 5). Разом з тим, вказані грошові кошти у визначений строк позичальник не повернула, в результаті чого утворилася заборгованість.

Як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено відповідач в процесі розгляду справи посилався на сплив строків позовної давності до правовідносин, що виникли між сторонами та просив застосувати відповідні юридичні наслідки такого спливу. З огляду на пропуск строку позовної давності суд першої інстанції вирішив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що 22.06.2016 року в процесі розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулися до суду з заявою, в якій пояснили, що ОСОБА_1 з 2007 року стоїть на обліку КУ «Міський психіатричний диспансер» та станом на момент подання заяви знаходився в стадії загострення хронічного захворювання та переховувався від госпіталізації. На підтвердження своїх доводів заявники подали заяву про направлення на стаціонарне лікування без свідомої згоди до КУ «Міський психіатричний диспансер» від 09.06.2016 року, копію відповіді головного лікаря КУ «Міський психіатричний диспансер» від 09.06.2016 року № 01-01-10/5068 на лист Малиновського ВП м. Одеси ГУНП України в Одеській області від 26.05.2016 року № 13078, якою було повідомлено, що громадянин ОСОБА_1 стоїть на обліку КУ «Міський психіатричний диспансер» з 2007 року (т. 2, а.с. 40-43).

09.08.2016 року представник позивача звернулася з клопотанням про поновлення строку позовної давності. Своє клопотання представник позивача обґрунтовувала тим, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідачки ОСОБА_2 з вимогою про повернення боргу. В подальшому відповідачка змінила телефон, місце проживання, що стало перешкодою для спілкування з нею. При цьому представник позивача зазначила, що з урахуванням захворювання ОСОБА_1 , останній пропустив строк позовної давності з поважних причин, оскільки хворів, неодноразово лікувався, не усвідомлював наслідків звернення до суду своєчасно. Тому представник позивача просила задовольнити клопотання та поновити строк позовної давності (т. 2, а.с. 50-51).

В матеріалах справи міститься лист головного лікаря КУ «Міський психіатричний диспансер» від 15.12.2016 року № 01-01-10/1137, яким було повідомлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 знаходиться під наглядом психіатра з 2007 року з діагнозом: Шизофренія, параноїдна форма, епізодична течія, стабільний дефект (т. 2, а.с. 105).

Крім того, в матеріалах справи міститься довідка КУ «Міський психіатричний диспансер» від 06.02.2019 року, відповідно до якої ОСОБА_1 знаходиться під наглядом психіатра з 2007 року по теперішній час, на стаціонарі знаходився з 08.07.2007 року по 08.09.2007 року, а також з 15.08.2008 року по 14.09.2008 року, виписаний з діагнозом: Шизофренія, параноїдальна форма.

Окрім цього, до апеляційного суду був наданий оригінал медичної карти амбулаторного хворого № 12513/07 ОСОБА_1 , 1979 р.н., відповідно до якої дійсно ОСОБА_1 взятий на облік в 2007 року з діагнозом: шизоафективний психоз, маніакальний. Станом на 2018 рік діагноз - Шизофренія, параноїдна форма, епізодична течія, стабільний дефект. 09.06.2016 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулися до КУ «Міський психіатричний диспансер» з заявою про направлення на стаціонарне лікування без свідомої згоди ОСОБА_1 , 1979 р.н.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Тобто, у разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними і прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України). При цьому в кожному конкретному випадку суд оцінює поважність причин пропуску строку позовної давності виходячи з обставин кожної конкретної справи, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову.

За обставинами даної справи строк перебігу позовної давності розпочався з січня 2007 року. Разом з тим, позивач - ОСОБА_1 з 2007 року перебуває під наглядом психіатра з діагнозом «Шизофренія, параноїдна форма, епізодична течія, стабільний дефект». Отже, враховуючи обставини справи специфіку захворювання позивача, наявні матеріали справи та особливості правовідносин, які виникли між сторонами, апеляційний суд приходить до висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності.

Щодо суті позовних вимог. Як було вище зазначено ОСОБА_2 28 листопада 2003 року взяла в борг в ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 45 000 доларів США строком на два місяці (з 28.11.2003 року по 28.01.2004 року), про що свідчить наявна в матеріалах справи розписка, однак у визначений строк грошові кошти не повернула, в результаті чого утворилася заборгованість. Факт безгрошовості розписки стороною відповідача не доведений.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частина 1 статті 1050 ЦК України визначає якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, позичальник належним чином та у встановлений строк не виконала свої зобов`язання внаслідок чого утворилась заборгованість за договором позики. Тому позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості. Доказів повного або часткового погашення заборгованості за договором позики в матеріалах справи не міститься та відповідачем до суду не подавались. Отже, є підстави для задоволення позовних вимог та стягнення суми заборгованості за договором позики від 28.11.2003 року.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до положень статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з уточнених позовних вимог позивач просив суд стягнути з відповідача крім основної суми заборгованості також три відсотка річних за користування коштами за кожен рік впродовж останніх дев`яти років. Разом з тим, як було вище зазначено, загальна позовна давність за ст. 257 ЦК України встановлена тривалістю в три роки. Отже три процента річних за прострочення виконання зобов`язання нараховуються на останні три роки до дати звернення до суду з відповідним позовом, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Таким чином, оскільки грошові зобов`язання належним чином та у встановлений строк не були виконані відповідачем добровільно, за наявності поважних причин пропуску строку позовної давності на звернення до суду з відповідним позовом з огляду на діагностоване захворювання позивача, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу, оскаржуване рішення скасовує та ухвалює нове рішення, яким поновлює позивачу строку позовної давності на звернення до суду з відповідним позовом та частково задовольняє позовні вимоги.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким поновити ОСОБА_1 строк позовної давності на звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики в сумі 595 389,34 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 три проценти річних за час прострочення виконання зобов`язання в сумі 52 685,04 грн.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

С.О. Погорєлова

Повний текст постанови виготовлений 18 листопада 2019 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

21.10.2019 року м. Одеса