КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/472/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Мостової Г.І.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Махініча Руслана Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 вересня 2019 року у складі судді Лісовської О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори, треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, державний нотаріус П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Коберська Олена Юріївна, ОСОБА_2 , про скасування нотаріальної дії,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори про скасування нотаріальної дії.

Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

11 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , як спадкоємець 4-ї черги.

П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу № 761/2017 за заявою ОСОБА_1 .

Позивач вказувала, що після відкриття спадкової справи встановлено наявність заповіту на користь ОСОБА_2 , яка у встановлений термін, тобто до 17 серпня 2017 року, не подала відповідної заяви про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3

05 вересня 2017 року постановою державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_1. у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки до спадкової справи не надано документів, що підтверджують родинні відносини спадкоємиці із померлою, а також документів, що підтверджують встановлення факту проживання спадкоємиці із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

У позові також вказано, що у провадженні Деснянського районного суду м.Києва знаходиться цивільна справа № 754/15334/17 за позовом ОСОБА_1 до Київради, ОСОБА_2 . про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на спадкове майно.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду м. Києва від 21 серпня 2018 року, у цивільній справі №754/4507/18 за позовом ОСОБА_2 до Київради про встановлення додаткового строку для подання заяви на прийняття спадщини, позов задоволено, визначено ОСОБА_2 додатковий строк один місяць з часу вступу рішення суду в законну силу для подання нею заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 . У зв`язку з цим 25 червня 2018 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва в цивільній справі № 754/15334/17 забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

16 липня 2018 року позивач особисто подала до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори завірену гербовою печаткою копію ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 25 червня 2018 року про накладення арешту до відома разом із відповідною заявою, в якій було викладено вимогу ОСОБА_1 не видавати свідоцтво про право на спадщину та не проводити реєстраційних дій щодо спірного майна.

У позові також вказано, що 13 вересня 2018 року до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори була подана заява про подання касаційної скарги на постанову апеляційного суду м. Києва від 21 серпня 2018 року та ухвалою Верховного Суду від 13 вересня 2018 року зупинено дію рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року та постанови апеляційного суду м.Києва від 21 серпня 2018 року до завершення касаційного провадження.

Між тим, 18 вересня 2018 року державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної контори Коберською (Мазур) О.Ю. вчинено оскаржувану нотаріальну дію та видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , зареєстровано в реєстрі за №11-566, а також було проведено його державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Посилаючись на те, що оскільки у встановлений термін, тобто до 17 серпня 2017 року, спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 не подала відповідної заяви про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 , тому ОСОБА_1 на даний час є спадкоємцем 4-ї черги за законом, а державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Коберською О.Ю. не було захищено інтереси ОСОБА_1 , яка повідомила про захист свого права власності як спадкоємця 4-ї черги за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 в судовому порядку, не виконано обов`язку щодо перевірки стану розгляду цивільних справ за позовами спадкоємців після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 в Єдиному реєстрі судових рішень, а також державний нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Коберська О.Ю. не звернула уваги на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва в цивільній справі №754/15334/17 від 25 червня 2018 року, якою було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 та не перевірила його скасування в Єдиному реєстрі судових рішень, позивач просила:

визнати нотаріальну дію щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , вчинену 18 вересня 2018 року державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Коберською О.Ю. та зареєстрованою в реєстрі за № 11-566 з порушенням вимог законодавства та скасувати її;

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , видане 18 вересня 2018 року П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою та зареєстроване в реєстрі за № 11-566;

зобов`язати П`ятнадцяту Київську державну нотаріальну контору Головного територіального управління юстиції в місті Києві внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації прав на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , внесеного згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43059438, на підставі свідоцтва про право на спадщину л заповітом, серія та номер: 11-566, виданого 18 вересня 2018 року, видавник: П`ятнадцята Київська державна контора, державний нотаріус Коберська О.Ю.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ст. 1301 ЦК України передбачає, окрім визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування,й інші підстави визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, до яких відноситься й порушення порядку вчинення нотаріальної дії тощо.

Крім того, відсутність в реєстрі речових прав на нерухоме майно заборони на вчинення будь-яких дій щодо спадкового майна та необізнаність щодо цього державного нотаріуса, не наділяла останнього повноваженнями на їх вчинення, а обізнаність спадкоємця ОСОБА_2 щодо існування арешту спадкового майна забороняла їй звертатися до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Посилаючись на те, що суд першої інстанції не навів мотивованої оцінки, в тому числі не оцінив доказів по справі, не застосував та не навів мотиви незастосування норм матеріального права щодо обізнаності нотаріуса про існування судових справ відносно спадкового майна, а також вчинення дії за неналежно оформленим документом, який ще не набув законної сили, як двох підстав порушення порядку вчинення нотаріальної дії, скаржник просить апеляційну скаргу задовольнити.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Колегія суддів, вислухавши представника ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Як убачається із свідоцтва про смерть від 17 лютого 2018 року, серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.83 т. 1).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина у вигляді однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на 27 березня 1997 року (а.с.134 т. 1) та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 22 грудня 1997 року (а.с.90 на зв. т.1).

Згідно заповіту від 20 жовтня 2000 року ОСОБА_3 заповіла все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день її смерті, на що на за законом матиме право, ОСОБА_2 (а.с.85 на зв. т.1).

11 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , як спадкоємець 4-ї черги (а.с.12 т. 1).

05 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.94 на зв. т.1).

Постановою державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори від 05 вересня 2017 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 з тих підстав, що до спадкової справи не надано документів, що підтверджують родинні відносини спадкоємиці із померлою, а також документів, що підтверджують встановлення факту проживання спадкоємиці із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (а.с.13 т. 1).

28 березня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.100 т. 1).

30 березня 2018 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 - звернувся до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.103 т. 1).

Постановою державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори від 30 березня 2018 року відмовлено ОСОБА_2 у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 з тих підстав, що спадкоємиця ОСОБА_2 пропустила встановлений чинним законодавством шестимісячний строк про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (а.с.104 т.1).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 21 серпня 2018 року, позов ОСОБА_2 до Київради про встановлення додаткового строку для подання заяви на прийняття спадщини задоволено, визначено ОСОБА_2 додатковий строк терміном на місяць з часу вступу рішення суду в законну силу для подання нею заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14-16, 19-20 т. 1).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25 червня 2018 року накладено арешт квартиру АДРЕСА_1 (а.с.17 т. 1).

31 серпня 2018 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 - звернувся до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.114 т. 1).

13 вересня 2018 року ОСОБА_1 до П`ятнадцятої державної нотаріальної контори була подана заява про подання касаційної скарги на постанову Апеляційного суду м. Києва від 21 серпня 2018 року (а.с.21 т. 1).

Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2018 року зупинено дію рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року та постанови Апеляційного суду м. Києва від 21 серпня 2018 року до завершення касаційного провадження (а.с.22 т. 1).

Встановлено, що 18 вересня 2018 року державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної контори Коберською (Мазур) О.Ю. видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , та зареєстровано в реєстрі за №11-566, а також було проведено його державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.11 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд виходив з того, що заповіт, складений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , чинний, остання має право на спадкування за заповітом, складеним на її користь, від спадщини не відмовилась, у зв`язку з видачею на ім`я ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом прав інших осіб не порушено, стороною позивача належних, достатніх та допустимих доказів вказаного в обґрунтування позовних вимог не подано, а отже, підстав для скасування нотаріальної дії не має.

Районний суд, розглядаючи спір, з достатньою повнотою з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку й ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутність в реєстрі речових прав на нерухоме майно заборони на вчинення будь-яких дій щодо спадкового майна та необізнаність щодо цього державного нотаріуса, не наділяла останнього повноваженнями на їх вчинення, а обізнаність спадкоємця ОСОБА_2 щодо існування арешту спадкового майна забороняла їй звертатися до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину, колегія суддів визнає голослівними.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною першою та другою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що заповітом від 20 жовтня 2000 року ОСОБА_3 заповіла все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день її смерті, на що на за законом матиме право, ОСОБА_2 (а.с.85 на зв. т.1).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 21 серпня 2018 року, позов ОСОБА_2 до Київради про встановлення додаткового строку для подання заяви на прийняття спадщини задоволено, визначено ОСОБА_2 додатковий строк терміном на місяць з часу вступу рішення суду в законну силу для подання нею заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14-16, 19-20 т. 1).

Встановлено, що 31 серпня 2018 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 - звернувся до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.114 т. 1).

Встановлено, що 18 вересня 2018 року державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної контори Коберською (Мазур) О.Ю. видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , та зареєстровано в реєстрі за №11-566, а також було проведено його державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.11 т.1).

Статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у п.27 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Після оформлення спадкових прав на все спадкове майно і одержання свідоцтва про право на спадщину, без визнання цього свідоцтва недійсним, при відсутності згоди всіх спадкоємців, які прийняли спадщину про внесення змін до нього, оформлення спадкових прав на це майно за іншою особою і видача їй свідоцтва про право на таке майно неможлива (ст. ст. 1296, 1297, 1300, 1301 ЦК України).

В матеріалах справи відсутні відомості про визнання нечинним заповіту від 20 жовтня 2000 року, або відмови від вказаної у ньому спадщини спадкоємцем.

Твердження апеляційної скарги, що визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним можливо зінших підстав, до яких відноситься й порушення порядку вчинення нотаріальної дії тощо, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки вказане матеріалами справи, а також належними та допустимими доказами не підтверджено.

Порушення спадкових прав інших осіб у зв`язку з видачею свідоцтва може мати місце, зокрема, при порушенні права на обов`язкову частку у спадщині (ст.1241 ЦК), порушенні прав спадкоємців, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1222 ЦК), порушенні права осіб, які не подавали заяв про прийняття спадщини, але в силу закону вважаються такими, що прийняли спадщину (частина 3,4 ст. 1268 ЦК України).

Враховуючи, що заповіт, складений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , чинний, остання має право на спадкування за заповітом, складеним на її користь, від спадщини не відмовилась, колегія суддів визнає законними висновки районного суду щодо необґрунтованості позовних вимог.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу сторони справи на власний розсуд розпоряджаються наданими їм законом правами та обов`язками щодо предмета спору (стаття 13 ЦПК України), а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти застосуванню таких прав та виконанню обов`язків, ураховуючи при цьому принципи справедливості та рівності учасників процесу перед законом та судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів того, що видачею на ім`я ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом порушено право позивача.

У справі відсутні докази на спростування волевиявлення покійної, оформленого заповітом, який посвідчено 20 жовтня 2000 року державним нотаріусом п`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Прядко Т.А., щодо успадкування належного їй майна саме ОСОБА_2 (а.с.193 т.1).

Посилання апеляційної скарги на обізнаність нотаріуса про існування судових справ відносно спадкового майна, а також вчинення дії за неналежно оформленим документом, який ще не набув законної сили, як двох підстав порушення порядку вчинення нотаріальної дії, колегія суддів визнає безпідставними.

У матеріалах справи відсутні безспірні докази обізнаності нотаріуса про існування ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 25 червня 2018 року.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у судовому провадженні справ щодо оскарження права ОСОБА_1 на спадкування як спадкоємця 4-ї черги за законом після померлої ОСОБА_3 , не вказують на нечинність заповіту від 20 жовтня 2000 року, складеного на ім`я ОСОБА_2 та порушення нотаріусом вимог законодавства при вчиненні ним дій.

Європейський суд з прав людини в справі PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права районним судом застосовано правильно.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Махініча Руслана Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: