ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 листопада 2019 року

м. Харків

справа № 629/410/19

провадження № 22-ц/818/4886/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Наірі»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Наірі» на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 31 липня 2019 року в складі судді Ткаченка О.А.,

у с т а н о в и в:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася у суд із уточненим в подальшому позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Наірі» (далі ТОВ «Агрофірма Наірі») та просила:

- витребувати у відповідача земельну ділянку площею 7,5343 га, кадастровий номер :02:000:0242, що розташована на території Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області;

- стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Позов мотивовано тим, вона є власницею земельної ділянки площею 7,5343 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:000:0242, що розташована на території Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя ОСОБА_2 мала намір укласти договір оренди земельної ділянки з Дочірнім підприємством «Агрофірма «Наірі» Приватного малого підприємства «Апер», правонаступником якого є ТОВ «Агрофірма Наірі». Про дану обставину свідчить проект договору оренди земельної ділянки від 01 червня 2003 року, який не набув чинності, оскільки не був зареєстрований у місцевому відділі Держгеокадастру у Харківській області.

Вказує, що земельна ділянка з 2003 року без достатніх правових підстав використовується ТОВ «Агрофірма Наірі». Вона виготовила технічну документацію на землю, зареєструвала земельну ділянку в Державному земельному кадастрі, встановила межові знаки та повідомила про це директора ТОВ «Агрофірма Наірі» ОСОБА_3 та кінцевого бенефіціарного власника товариства ОСОБА_4 з вимогою не використовувати земельну ділянку, оскільки мала намір використовувати її особисто. Однак, в жовтні 2018 року вона виявила, що її земельна ділянка площею 7,5343 га засіяна відповідачем озимою пшеницею.

Зазначає, що протиправні дії службових осіб ТОВ «Агрофірма Наірі» з приводу незаконного використання її земельної ділянки та відмови добровільно вирішити питання про її повернення завдають їй моральних страждань, які вона оцінює в розмірі 50 000 грн.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 31 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ТОВ «Агрофірма Наірі» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку площею 7,5343 га, кадастровий номер :02:000:0242, яка розташована на землях Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області. Стягнуто з ТОВ «Агрофірма Наірі» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. Стягнуто в дохід держави судовий збір: з ОСОБА_1 в розмірі 691 грн 56 коп.; з ТОВ «Агрофірма Наірі» в розмірі 845 грн 24 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ТОВ «Агрофірма Наірі» без відповідної правової підстави заволоділа та незаконно обробляє земельну ділянку ОСОБА_1 А тому, з підстав, передбачених частиною другою статті 152 ЗК України, земельна ділянка підлягає поверненню власнику. Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди є похідними від позову про витребування майна з чужого незаконного володіння, а в ході розгляду справи, було доведено вину ТОВ «Агрофірма Наірі» щодо порушення прав власності позивача, з урахуванням принципу розумності та справедливості з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 5 000 грн.

В серпні 2019 року ТОВ «Агрофірма Наірі» подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заява про уточнення позовних вимог подана після підготовчого провадження. Отже, у суду не було законних підстав для прийняття уточненої позовної заяви після постановлення ухвали про закриття підготовчого провадження. Позивач не в повному обсязі сплатила судовий збір, однак, суд першої інстанції не залишив позовну заяву без руху. Доводи про незаконне користування ТОВ «Агрофірма Наірі» земельною ділянкою є необґрунтованими та безпідставними, позивачем не надано належних доказів на їх підтвердження. Також не підлягають задоволенню вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки ТОВ «Агрофірма Наірі» не порушувало будь яких прав позивача.

15 жовтня 2019 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Судом першої інстанції дана належна оцінка поданим нею доказам на підтвердження позовних вимог.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ТОВ «Агрофірма Наірі» на рішення Лозівський міськрайонного суду Харківської області від 31 липня 2019 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі статті 274 та частини першої статті 369 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що земельна ділянка площею 7,5343 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:000:0242, що розташована на території Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області, належала ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 -ХР № 077104, виданого виконавчим комітетом Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області 26 вересня 2001 року. Право власності зареєстроване в Книзі записів державних актів на право приватної власності на земельну ділянку.

Після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина на вказану земельну ділянку.

Згідно з Свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 05 липня 2018 року Первомайською державною нотаріальною конторою Харківської області за реєстровим номером 2-503, Попова ОСОБА_5 .П. є власницею земельної ділянки площею 7,5343 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:000:0242, що розташована на території Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області.

За життя ОСОБА_2 передала земельну ділянку в оренду ДП «Агрофірма «Наірі» ПМП «Апер».

Згідно з проектом договору оренди земельної ділянки від 01 червня 2003 року ОСОБА_2 мала намір передати в оренду земельну ділянку площею 7,5343 га, кадастровий номер :02:000:0242, ДП «Агрофірма «Наірі» ПМП «Апер».

Договір оренди не був зареєстрований у місцевому відділі Держгеокадастру у Харківській області, що підтверджується довідкою Міськрайонного Управління у Лозівському районі та місті Лозова Головного Управління Держгеокадастру у Харківській області від 10 січня 2019 року за № 29-20-0.23,041-3/124-19. Однак після смерті ОСОБА_2 вказана земельна ділянка залишалась у користуванні ДП «Агрофірма «Наірі» ПМП «Апер», правонаступником якого є ТОВ «Агрофірма Наірі».

13 березня 2018 року спадкодавцем вказаної земельної ділянки ОСОБА_2 було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відведення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), померла зареєструвала земельну ділянку в державному земельному кадастрі, прийняла межові знаки на зберігання, права та обов`язки на земельну ділянку площею 7,5343 га, кадастровий номер :02:000:0242.

27 липня 2018 року ОСОБА_1 направила ТОВ «Агрофірма Наірі» лист з вимогою не використовувати належну їй на праві власності земельну ділянку площею 7,5343 га, кадастровий номер :02:000:0242, оскільки мала намір використовувати її особисто. Вказаний лист ТОВ «Агрофірма Наірі» отримало 30 липня 2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

В жовтні 2018 року під час встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за зверненням ОСОБА_1 до фахівців землеупорядників було виявлено, що земельна ділянка площею 7,5343 га засіяна озимою пшеницею. Ці обставини підтверджуються показами свідка ОСОБА_6 інженера землеупорядника.

Згідно з листом ГУ ДФС у Харківській області від 24 січня 2019 року № 4080/10/20-40-55-05-15 земельна ділянка площею 7,5443 га, кадастровий номер :02:000:0242, що розташована на землях Надеждівської сільської ради та належить на праві власності громадянці ОСОБА_1 , в 2012 - 2014 роках була включена підприємством до Податкової декларації з фіксованого сільськогосподарського податку, в 2015-2018 роках - до Податкової декларації платника єдиного податку четвертої групи.

В листі ГУ ДФС у Харківській області від 03 травня 2019 року № 5855/П/20-40-55-06-013 зазначено, що згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України про суми виплачених доходів ТОВ «Агрофірма Наірі», код ЄДРПОГ 31947092, в 2016 році та в 2018 році виплата ОСОБА_1 доходу відсутня, в 2017 році було нараховано та виплачено ОСОБА_1 дохід від надання в оренду майна в розмірі 8 300 грн, нарахований та перерахований до бюджету податок з доходів фізичних осіб становить 1 494 грн.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (статті 317, 319 ЦК України).

Згідно з статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, що передбачено статтею 387 ЦК України.

В пункті 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що коли власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Пунктом 19 вказаної постанови передбачено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі статті 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження права власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу майна виключає можливість його витребування і незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презумує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлене рішенням суду (частина третя статті 397 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що позивач має надати докази на підтвердження його права власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши надані позивачем докази та надавши їх належну оцінку, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ТОВ «Агрофірма Наірі» не має права користування спірною земельною ділянкою, а отже володіє нею без відповідної правової підстави.

Відповідно до частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Статтею 23 ЦК України, встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди є похідними від позову про витребування майна з чужого незаконного володіння, а в ході розгляду справи, було доведено порушення ТОВ «Агрофірма Наірі» прав власності позивача, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не є підставою для скасування рішення в розумінні частин другої, третьої статті 376 ЦПК України.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судового збору, понесеного у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судового збору, понесеного у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 274, 367, ч. 1 ст. 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Наірі» залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 31 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2019 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді Р.М. Піддубний

О.Ю. Тичкова