Єдиний унікальний номер 233/3858/18 Номер провадження 22-ц/804/2679/19

Головуючий у 1-ій інстанції Малінов О.С. Єдиний унікальний номер 233/3858/18
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/2679/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Азевича В.Б., Біляєвої О.М.,

за участю секретаря Сергєєвої К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 травня 2019 року цивільну справу № 233/3858/18 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди (головуючий у 1 інстанції суддя Малінов О.С.)

В С Т А Н О В И В :

26 липня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування якого зазначав, що починаючі з січня 2015 року на протязі чотирьох років він відстоював своє право на отримання одноразової грошової допомоги передбаченої Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, якій затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975. Звертався до ІНФОРМАЦІЯ_1 та Міністерства оборони України з вимогою призначити та виплатити одноразову грошову допомогу, але йому було відмовлено. Ним було оскаржено відмову Міністерства оборони України до суду та постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.10.2017 року по справі №826/12948/16, яку було залишено без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року, його вимоги було частково задоволено. Визнано неправомірними дії Міністерства оборони України щодо повернення документів, поданих для розгляду та зобов`язано повторно розглянути його заяву.

20.04.2018 року рішенням комісії Міністерства оброни України від 20.04.2018 року йому було призначено одноразову грошову допомогу та через тиждень після призначення він її отримав.

Вважає, що за чотири роки, які він витратив на відстоювання свого права на отримання одноразової допомоги, у тому числі два роки у судовому порядку, відповідачем йому було заподіяно моральну шкоду. Таку шкоду він обґрунтовує необхідністю поїздок до м.Києва на засідання суду та понесенням пов`язаних з цим витрат, що суттєво вплинуло на його матеріальний стан. При цьому він зазнавав значних хвилювань, які визивали судові процеси, необхідність звернення до багатьох держаних установ, збирання документів для відстоювання свого права, що призвело до погіршення його здоров`я. Він був вимушений неодноразово проходити лікування у шпиталях та лікарнях. Також, через несвоєчасну виплату грошової допомоги внаслідок інфляції він отримав суму значно менш вагому, ніж міг би отримати у 2014 році, коли звернувся за її призначенням. Тому просив стягнути з відповідача на його користь завдану моральну шкоду в сумі 200 000 грн.

Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 20 жовтня 2018 року залучено до участі у справі у якості співвідповідача Державну казначейську службу України.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування зазначає, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволені вимог, не враховано, що постановою Окружного Адміністративного суду міста Києва від 11.10.2017 року та постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2018 року, було встановлено неправомірність дій відповідача щодо повернення заяви про призначення і виплату допомоги та зобов`язано повторно розглянути дану заяву. Внаслідок неправомірних дій відповідача та стресу, який продовжується з січня 2015 року, йому завдано моральних та фізичних страждань.

Позивач у судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги у повному обсязі.

Інші особи, які приймають участь по справі у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. За ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами та надав їм належну оцінку.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 та частини першої статті 1167 ЦК України шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно із роз`ясненнями викладеними у пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992р. №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в лавах Збройних Сил колишнього Радянського Союзу з 08.09.1966 року по 15.04.1969 року, у тому числі в період з 21 серпня по 20 жовтня 1968 року приймав участь у бойових діях в складі в/ч НОМЕР_1 на території Чехословаччини.

Відповідно до Довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10ААВ №496336 від 10.09.2014 року ОСОБА_1 вперше встановлена III група інвалідності. Причина інвалідності: поранення, ЗЧМТ, контузія, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Позивач 15 вересня 2014 року отримав Посвідчення інваліда ІІІ групи.

В Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, якій затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975, позивач звернувся з заявою на адресу військового комісара, де перебуває на облік, про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності. Заява ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з необхідним пакетом документів направлена на адресу Міноборони України.

За наслідками розгляду його заяви Комісією з розгляду питань пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, прийнято рішення про необхідність повернення на доопрацювання документів, поданих на розгляд особами з числа колишніх військовослужбовців, у тому числі ОСОБА_1 , оскільки відсутні документи, що свідчать про причину та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) зокрема те, що воно не пов`язано з вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння. Рішення комісії оформлено Протоколом №34 від 13.03.2016 року.

У липні 2016 року обласним військкоматом на адресу позивача направлено копію витягу з Протоколу №34 від 13.03.2016 року.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Міністерство оборони України про визнання дій (рішення) неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 11.10.2017 року у адміністративній справі № 826/12948/16, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2018 року, вимоги задоволені частково: визнано неправомірними дії Міністерства оборони України щодо повернення на доопрацювання заяву з доданими документами про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії; скасовано Протокол засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 13 травня 2016 року № 34, затверджений 16 травня 2016 року, в частині, а саме п. 80 про повернення документів ОСОБА_1 щодо призначення одноразової грошової допомоги на адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 ; зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому III групи інвалідності пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії та додані до неї документи і прийняти відповідне рішення, яке передбачене ч. 2 п. 13 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчання (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

20.04.2018 року Комісією Міноборони розглянуто заяву ОСОБА_1 та прийнято рішення (Протокол № 41 від 20.04.2018 року) про призначення позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності в сумі 182 700 грн.

В квітні 2018 року зазначена сума допомоги виплачена ОСОБА_1 у повному обсязі, що підтверджується листом ІНФОРМАЦІЯ_3 №СЗ/369 від 08.05.2018 року.

Ці обставини підтверджуються матеріалами справи та не заперечуються сторонами.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доводів щодо факту завдання йому з боку відповідача шкоди, її розміру та наявність причинного зв`язку між діями відповідача та завданням позивачу моральної шкоди.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, щодо безпідставності висновків суду першої інстанції про недоведеність позову, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відповідно до роз`яснень викладених у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За приписами пункту 5 вищезазначеної при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто, згідно сукупного аналізу наведених правових норм підставою для цивільно-правовою відповідальності за заподіяння шкоди є правопорушення, яке включає як складові елементи шкоду, противоправне діяння особи, котра її заподіяла, причинний зв`язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України). Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За положеннями ст. 12 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін. Кожна сторонам несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їхні права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє в реалізації ними прав, передбачених законом.

Та згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обставинами які підлягають доказуванню на загальних підставах, що є обов`язком позивача, є наявність підстав для відшкодування відповідно до ст. ст. 1166, 1167 ЦК України. Проте ним не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог та не доведено наявності обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності.

Згідно із ст.. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 підставами для відшкодування моральної шкоди зазначав необхідність його численних звернень до різноманітних установ та організацій, у тому числі до суду, з метою відстоювання свого права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому III групи інвалідності пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, понесенням у зв`язку з цим майнових витрат, погіршенням стану здоров`я внаслідок стресу та наявність судових рішень щодо неправомірності дій відповідача.

Проте зі змісту постанов Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року та Київського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року убачається, що неправомірними визнані дії Міністерства оборони України щодо повернення на доопрацювання заяви з доданими документами щодо призначення грошової допомоги, тобто був порушений порядок прийняття відповідачем відповідного рішення, дії відповідача щодо розгляду заяви по суті неправомірними визнані не були. 20.04.2018 року розглянув заяву ОСОБА_1 по суті Комісією Міноборони було прийнято рішення про призначення позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності в сумі 182 700 грн., яка своєчасно сплачена у повному обсязі.

Тобто позивачем не доведено наявності підстав для відшкодування шкоди. Сама по собі наявність судового рішення щодо визнання незаконною дії та порушення порядку прийняття рішення відповідача не є відповідним доказом щодо доведеності усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності.

При зверненні до суду та в апеляційній скарзі позивач посилається на погіршення стану здоров`я, проте ним не заперечується, що погіршення стану його здоров`я, що завдало йому моральних страждань, почалося ще з 1968 року у зв`язку з перенесеною контузією, тобто задовго до вчинення відповідачем у 2016 році дій, з якими позивач пов`язує спричинену шкоду.

Крім того, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 пов`язує завдання моральної шкоди з понесенням ним матеріальних витрати пов`язаних з розглядом адміністративної справи №826/12948/16, а саме: витрати на судовий збір, правову допомогу, витрати, пов`язані з явкою до суду та інше. Але такі витрати не відносяться до витрат немайнового характеру та питання щодо їх відшкодування повинно вирішуватися в іншому порядку, про що й було зазначено судом першої інстанції.

Аналогічно не є втратами немайнового характеру інфляційні втрати через несвоєчасне призначення та виплату грошової допомоги, якими позивач обґрунтовує моральну шкоду та підлягають вирішенню в порядку визначеному ст. 625 ЦК України.

Тому ураховуючи, що позивачем не доведено та не підтверджено негативні явища, які сталися, на його думку, внаслідок незаконних рішень, дій або відповідача, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду та зводяться до переоцінки доказів. Тому виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскільки ухвалою Донецького апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року зупинено дію рішення суду першої інстанції до закінчення апеляційного провадження, слід поновити дію цього судового рішення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 травня 2019 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 травня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

В.Б. Азевич

О.М. Біляєва

Повний текст постанови складений 18 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач В.В. Папоян