ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 645/1602/18

Провадження № 22-ц/818/1590/19

13 травня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приват Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 20 грудня 2018 року (суддя Іващенко С.О.) по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

встановив:

У серпні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 28.11.2014 року у розмірі 40662,53 грн. та судові витрати у розмірі 1762 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості від 28.11.2014 року разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», за якою він отримав кредит у розмірі 13781,46 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Оскільки ОСОБА_2 умови договору в частині погашення кредиту не виконує, це призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 18.03.2018 року становить 40662,53 грн. з яких: 13756,06 грн. - заборгованість за кредитом, 4608,35 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 20823,36 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також 1474,76 грн. - штраф відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди.

Представник позивача в судове засідання не з`явився.

Відповідач проти позовних вимог заперечував, просив застосувати до позовних вимог строки позовної давності.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 20 грудня 2018 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приват Банк» - задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 28.11.2014 року у розмірі 24417, 05 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким позовні вимоги банку залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом неправильно визначено початок перебігу строків позовної давності. Позивачем не надано до суду доказів виконання банком умов договору, зокрема надання кредитних коштів, а також доказів надання відповідачу Умов, правил надання банківських послуг та Тарифів банку, під час підписання угоди. Вважає нарахування відсотків за користування кредитом після спливу строку дії договору - незаконним.

Позивач своїм правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконав умови договору та допустив заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача. При визначенні розміру заборгованості, яка підлягає стягненню, суд керувався тим, що вимоги про одночасне стягнення пені та штрафів є подвійною відповідальністю, крім того, до вимог про стягнення пені застосував строк позовної давності.

Проте повністю погодитися з такими висновками колегія суддів не може.

Судовим розглядом встановлено, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості від 28.11.2014 року разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», за яким останній отримав кредит у розмірі 13781,46 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до п.п.2.1 Генеральної угоди, банк надає позичальнику строковий кредит в сумі 13781,48 грн. на строк 12 місяців, з 28.11.2014 року по 30.11.2015 року, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку в сумі 13781,48 грн, в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків в розмірі 0,833% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту у вказаний в заяві строк. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 30.11.2015 року.

Оскільки ОСОБА_2 умови договору щодо погашення кредиту не виконуються - це призвело до виникнення заборгованості, яка згідно розрахунку, наданого позивачем, станом на 18.03.2018 року становить 40662,53 грн., з яких: 13756,06 грн. - заборгованість за кредитом, 4608,35 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 20823,36 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штраф 1474,76 грн. відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та Правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, згідно з якими обслуговується відповідач.

Своїм підписом у Генеральній угоді відповідач підтвердив його ознайомлення та згоду з Умовами та правилами надання продукту кредитних карт.

У відповідності з ч.2 ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Таким чином, посилання в апеляційній скарзі на відсутність підпису відповідача на Умовах та Правилах надання банківських послуг та необізнаності відповідача з Тарифами банку не є підставою звільнення ОСОБА_1 від відповідальності за кредитним договором.

Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття Умов та правил надання банківських послуг.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що грошові кошти відповідач не отримував, а лише отримав кредитну картку, яка в подальшому була викрадена, також не звільняє ОСОБА_1 від відповідальності за укладеним договором, оскільки відповідно до Умов та правил надання банківських послуг клієнт несе відповідальність за утримання картки та розголошення інформації третім особам, а також зобов`язаний повідомляти банк про втрату, викрадення картки або здійснення несанкціонованих транзакцій.

Доказів про повідомлення банка про викрадення картки відповідач не надав.

Кредит згідно умов договору ОСОБА_1 отримав у вигляді кредитної лінії на платіжну картку, про отримання якої зазначає сам відповідач.

Щодо розміру заборгованості, слід зазначити, що наданий позивачем розрахунок, відповідає саме пунктам Умов і правил, які були погоджені сторонами, відповідачем не спростований та відповідно до положень статей 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є первинним документом, який підтверджує здійснення сторонами операції за кредитом.

Вказаний розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано.

Разом з цим ОСОБА_1 було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що остання операція з погашення кредиту відбулась 13.11.2015 року. При цьому згідно Генеральної угоди дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 30.11.2015 року.

Таким чином, звернувшись до суду із позовом про захист своїх прав у квітні 2018 року, банк не пропустив трирічний строк позовної давності, який має відраховуватись з 30.11.2015 року - останнього дня для повернення кредиту відповідно до умов угоди.

Станом на 30.11.2015 року сальдо простроченої заборгованості по кредиту - 13224,07 грн., заборгованість за процентами -1475,02 грн.

Стягуючи з відповідача заборгованість за кредитом у сумі 13756,06 грн. та проценти у сумі 4608,35 грн., судом не враховано, що строк кредитування закінчився 30.11.2015 року, тому стягнення заборгованості, нарахованої поза межами цієї дати є безпідставним.

Вказана позиція підтверджується висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Відповідно до пункту 91 цієї постанови, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, стягнення відсотків, нарахованих після 30.11.2015 року є безпідставним.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15, яку було враховано судом першої інстанції при стягненні пені.

Як зазначалось раніше, відповідно ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року по справі № 6-3006цс15.

Беручи до уваги, що позовну заяву було зареєстровано судом 02.04.2018 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення пені, нарахованої за 12 місяців перед зверненням банку до суду у розмірі 6052,64 грн.

Враховуючи вказане, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне стягнення заборгованості на користь юридичної особи, яка не існує, оскільки банком змінено назву, не може бути підставою для відмови у позові, проте береться до уваги під час ухвалення рішення апеляційним судом.

Оскільки Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» 21 травня 2018 року, заборгованість стягується на користь останнього.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Питання про розподіл судових витрат вирішити у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 20 грудня 2018 року -змінити.

Абзац 2, 3 резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:

Стягнути з ОСОБА_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 28.11.2014 року у розмірі 20771,73 грн. , яка складається із: заборгованості за кредитом - 13244,07 грн., заборгованості по процентам - 1475,02 грн. та заборгованості по пені та комісії - 6052,64 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 900 грн. 08 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко