Дата документу 12.11.2019 Справа № 310/4550/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/4550/17 Головуючий у 1-й інстанції: Крамаренко А.І.
Провадження № 22-ц/807/69/19 Суддя-доповідач Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Крилової О.В.,

Суддів Бєлки В.Ю.

Полякова О.З.

секретар Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 26 липня 2013 року до ОСОБА_5 , який був чоловіком та батьком позивачів, звернулася його знайому - ОСОБА_1 з проханням надати їй грошову позику в розмірі 20000 доларів США строком до 26 липня 2014 року з виплатою 2% в місяць від суми позики для власних потреби.

Поспілкувавшись із членами сім`ї і отримавши згоду, ОСОБА_5 вирішив допомогти ОСОБА_1 і надав їй в борг потрібну суму в розмірі 20000 доларів США строком до 26 липня 2014 року з виплатою 2% в місяць від суми позики.

В підтвердження укладення договору позики, отримання грошей та часу їх повернення ОСОБА_1 написала ОСОБА_5 розписку від 26.07.2013 року.

В обумовлений строк ОСОБА_1 борг за договором позики разом з процентами не повернула. ОСОБА_5 неодноразово в усній формі звертався до неї з питання повернення основного боргу разом з процентами, однак вона відмовилася повертати борг та стала уникати зустрічі з ним, чим намагається уникнути та продовжує уникати цивільно-правової відповідальності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Заповіту померлий не залишив. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 є позивачі: дружина ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 , донька ОСОБА_4 , які на час відкриття спадщини постійно проживали зі спадкодавцем в житловому будинку АДРЕСА_1 , а отже до них перейшли права та обов`язки за договором позики.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, стягнути з ОСОБА_1 на їх користь солідарно борг за договором позики в сумі 518600,00 грн., заборгованість по несплаченим процентам в сумі 497856,00 грн., три проценти річних в сумі 46674,00 грн. та судові витрати в сумі 8000.00 грн.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 жовтня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 солідарно борг за договором позики в сумі 518600,00 грн., заборгованість по несплаченим процентам в сумі 497856,00 грн., три проценти річних в сумі 46674,00 грн., а всього 1063130,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 8000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не повною мірою відповідає таким вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 липня 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладали договір позики. За даним договором ОСОБА_5 передав в борг ОСОБА_1 20000 доларів США з виплатою 2% в місяць від суми позики, а ОСОБА_1 зобов`язалася в строк до 26 липня 2014 року повернути ОСОБА_5 суму позики та сплатити проценти за користування грошовими коштами.

Зазначена обставина не оспорюється сторонами.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. ст. 1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у строк та в порядку , що встановлені договором.

Враховуючи, що відповідач не повернула грошові кошти, вони підлягають стягненню на користь позивачів, позаяк згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.І ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Як на доказ наявності боргових зобов`язань, як позивачі так і суд послалися на оригінал розписки, виданої позичальником позикодавцеві, який знаходився у спадкоємців позичальника та був долучений ними до справи.

Частиною 2 ст. 545 ЦК України встановлено, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

За змістом ч. З ст. 545 ЦК України підтвердженням виконання боржником зобов`язання є наявність у нього боргового документа.

Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позичальник ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1. Заповіту останній не залишив. Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті є його дружина ОСОБА_2 та його діти: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які у відповідності до ч.3 ст. 1268 ЦК України прийняли спадщину.

Згідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Стаття 512 ЦК України допускає заміну в зобов`язанні кредитора іншою особою внаслідок правонаступництва - спадкування.

Отже суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що у зв`язку зі смертю ОСОБА_5 належні йому за договором позики права та обов`язки перейшли до його спадкоємців, які у встановленому законом порядку прийняли спадщину.

Суд першої інстанції виходив з того, що загальна сума боргу підтверджується розпискою від 26 липня 2013 року, розрахунком позивачів і складає за офіційним курсом гривні щодо долара США, встановленого Національним банком України, 518600,00 грн. - борг за договором позики.

Правомірність позовних вимог про стягнення боргу базується не наступних положеннях закону.

Згідно зі статтями 627, 628 та 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 зазначеного Кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що за життя позичальника вона повернула йому борг, про що він залишив їй розписку, у якій зазначив про повернення як боргу так і процентів за користування позикою.

Позивачі категорично заперечували проти того, що така розписка була підписана та видана саме позичальником.

З метою перевірки доводів сторін, при апеляційному розгляді судом призначалися судові експертизи підпису, при цьому за відсутності категоричного висновку про приналежність підпису позичальникові, такі експертизи призначалися різним експертним закладам, жоден з яких не надав категоричного висновку про приналежність підпису.

Так, за висновком експерта Запорізького відділення Дніпропетровського НДІ судових експертиз від 15.3.2019 року, підпис, який міститься у спірній розписці ймовірно виконаний самим ОСОБА_5

Судова колегія враховує, що такий висновок не може бути покладений в основу рішення про відмову у позові, про що просила відповідач з урахуванням того, що він не є категоричним, містить лише припущення, а відтак не може бути використаний як доказ безсумнівного повернення боргу позикодавцеві.

Інші експертні установи не надали жодних висновків з урахуванням замалої кількості вільних зразків підпису.

Сторони визнали, що наразі існують лише ті офіційні документи з підписом позикодавця, які були надані суду і інших зразків винайти неможливо.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тож з огляду на зазначене, судова колегія не може покласти в основу рішення припущення про те, що грошові кошти були повернені позикодавцеві.

При цьому судова колегія враховує наведені вище положення закону про порядок належного виконання обов`язків за договором позики, зокрема, частину 2 ст. 545 ЦК України, якою встановлено, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Позичальник - відповідач в справі, посилається на те, що була необізнана з такими положеннями закону та вважала достатнім отримання від позикодавця нової розписки без повернення оригіналу боргової розписки.

Натомість відсутність достатніх доказів на підтвердження того, що надана відповідачем розписка підписана саме позикодавцем у сукупності з тим, що боргова розписка залишилася у нього, та він не зробив жодних письмових застережень про повернення боргу, унеможливлюють висновок про те, що відповідачем доведено повернення грошових коштів за укладеним договором позики.

Відтак суд першої інстанції правомірно задовольнив вимоги щодо стягнення боргу.

Разом з тим, у судовому рішенні суд зазначив про стягнення з відповідача процентів за користування позикою.

При цьому суд послався на положення ч.2 ст. 625 ЦК України, за якими боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Суд першої інстанції погодився з розрахунком, наданим позивачами, та зазначив, що розмір трьох процентів річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання складає 46674,00 грн. і підтверджується розрахунком позивачів.

Але суд першої інстанції не врахував, що позивачі просили стягнути з відповідачки не лише 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання а й проценти з користування позикою, які були передбачені договором за 48 місяців.

У договорі позики, який містив основні положення у наданій відповідачкою розписці, зазначено про сплату 2% на місяць від позиченої грошової суми.

При цьому у розписці йдеться лише про розмір відсотків за користування позикою протягом дії договору.

За ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Розмір обумовлений договором становив 2% на місяць, що дорівнює 124464 гр. (2% від 518600 х 12 міс.)

Договором не було обумовлено сплату відсотків за прострочення повернення боргу або сплату будь-яких грошових сум по закінченні строку дії договору.

Тож нарахування відсотків за договором припинилося у зв`язку з закінченням строку дії договору.

Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У даній справі договором не було передбачено, що за несвоєчасне погашення боргу за договором позики позичальник сплачує позикодавцеві будь-який інший розмір процентів, ніж визначений у ст. 625 ЦК.

Тому відповідно до положень ст. 625 ЦК 3% річних підлягають сплаті за весь час прострочення, на який заявлено позов позивачами, тобто з 27.07.2014 року по 21.07.2017 року (по день подання позову) .

Зазначені проценти становитимуть 46 460, 88 гр. (за 1091 день прострочення з суми боргу 518 600 гр. та відсоткової ставки 3%, тобто 518600 х 3% :100:365).

Відповідному зменшенню підлягає стягнений судом на користь позивачів судовий збір.

За положеннями ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги задоволені на 54 % ( 575432 х 100 : 1063130), тож судовий збір має бути відповідно зменшений з 8 000 гр. до 4 320 гр.

Керуючись ст. ст. 374, 375,376, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 жовтня 2017 року по цій справі скасувати в частині стягнення відсотків за користування позикою та ухвалити в цій частині позовних вимог нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь солідарних кредиторів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 проценти за користування позикою 2% на місяць за період дії договору позики з 27.07.2013 року по 27.07.2014 року в розмірі 124 464 гр. ( сто двадцять чотири тисячі чотириста шістдесят чотири гр.) та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання з 27.07.2014 року по 21.07.2017 року у розмірі 46 460, 88 гр.( сорок шість тисяч чотириста шістдесят гр 88 коп).

Зменшити розмір стягнених з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат з 8000,00 грн. до 4320 гр. ( чотирьох тисяч триста двадцяти гр).

В іншій частині оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2019 року.

Головуючий: О.В. Крилова

Судді: В.Ю. Бєлка

О.З. Поляков