ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

22 листопада 2019 року м. Чернівці

Справа № 2-121/12 Провадження 22-ц/822/1150/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Лисака І.Н., Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б., ознайомившись з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 березня 2012 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Чернівецького обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 березня 2012 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено.

На зазначене рішення суду представник відповідача Крамар І.І. подала апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду, частково скасувати його та винести нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України».

У відповідності до вимог частини 1 статті 294 ЦПК України, чинної на момент ухвалення оскаржуваного рішення, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Згідно з вимогами статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення також в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 7).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно з пунктом 13 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 березня 2012 року було ухвалено до набрання чинності ЦПК в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

З матеріалів справи, а саме, з заяви про отримання копії оскаржуваного рішення, видно, що апелянт отримав копію судового рішення 24 жовтня 2019 року (а.с.69).

Отже, останнім днем строку, визначеного апелянту відповідно до правил статті 294 ЦПК України в редакції Закону № 2453-VI від 07 липня 2010 року, є 04 листопада 2019 року. Апеляційна скарга подана 15 листопада 2019 року шляхом направлення апеляційної скарги на адресу суду першої інстанції поштовими засобами зв`язку АТ «Укрпошта», що підтверджується відбитком поштового штемпеля (а.с. 85).

Відтак, в силу вимог частини першої статті 294 ЦПК України, в редакції Закону № 2453-VI від 07 липня 2010 року, перебіг строку на апеляційне оскарження судового рішення для апелянта встановлено протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2018 року справа № 727/2616/17.

Відповідно до частини 2 статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Отже, сплив річного строку з дня складання повного тексту рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Згідно з частиною першою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_2 був обізнаний про розгляд справи судом першої інстанції та належним чином повідомлений про розгляд справи, про що свідчить рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, які було направлені останньому за офіційною адресою його реєстрації місця проживання згідно з довідкою СГІРФО від 08 грудня 2011 №38/8919/17, в якій зазначено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований в с. Шишківці Кіцманського району Чернівецької області (а.с. 37, 45, 56, 61). Крім того, в апеляційній скарзі також зазначено місце проживання ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 .

В обгрунтування необізнаності про розгляд справи апелянтом надано ксерокопію закордонного паспорта.

Однак, як видно з проставлених на пропускному пункті «Medyka» відміток в закордонному паспорті ОСОБА_2 , останній з 25 грудня 2011 року по 28 лютого 2012 року перебував на території України, а отже, був обізнаний про розгляд справи.

Крім того, до 2019 року відповідач не цікавився результатами розгляду цивільної справи та не надав доказів пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили протягом 2012-2019 років.

Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 березня 2012 року з підстав, визначених частиною другою статті 358 ЦПК України.

Враховуючи те, що річний строк, визначений частиною другою статті 358 ЦПК України, є присічним, поновленню не підлягає, а тому доводи апеляційної скарги про необізнаність відповідача про розгляд справи судом є безпідставними.

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (Перетяка та Шереметьев проти України, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, від 21 грудня 2010 року).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (заява № 3236/03) вказав, що суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип остаточності судового рішення.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та порушенням принципу стабільності судового рішення, що суперечить статті 124 Конституції України та практиці Європейського суду з прав людини.

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими, може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності.

У кожній конкретній справі суди мають грунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип resjudicata. При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

За таких обставин, відповідно до вимог частини 2 статті 358 ЦПК України, правові підстави для відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 березня 2012 року відсутні.

Керуючись статтею 358 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 березня 2012 року.

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 березня 2012 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі Чернівецького обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за кредитним договором відмовити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач І.М. Литвинюк

Судді: І.Н. Лисак

І.Б. Перепелюк