ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8277/19 Справа № 183/7617/18 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2019 року по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території України, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України, вказавши заінтересованою особою Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.

Вказував, що в 1989 році він переїхав на територію України до своїх батьків та сестри в м.Новомосковськ Дніпропетровської області. Перебував на військовому обліку в Новомосковському ОМВК з 22 березня 1989 року та був знятий з військового обліку 29 грудня 1994 року, як засуджений до позбавлення волі. Відбував покарання в Державній установі «Синельниківська виправна колонія №94» з 04 січня 1995 року по 10 листопада 1997 року. На підставі вироку Новомосковського міського суду від 10 вересня 1999 року він відбував покарання в Державній установі «Софіївська виправна колонія (№54)», звільнився 30 червня 2000 року. Після звільнення йому не був повернутий паспорт, який був у нього ще радянського зразка. На даний час він не може отримати паспорт громадянина України, оскільки не встановлено належність до громадянства України.

Посилаючись на зазначені обставини, заявник просив встановити факт, що він, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно, безвиїзно проживав на території України станом з 23 березня 1989 року по 30 листопада 2018 року.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт, що ОСОБА_1 з 23 березня 1989 року по теперішній час безперервно проживає на території України.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2019 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні заяви відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що відповіді на запити та довідки є вторинними документами та видаються на підставі документів таких як домова книга, картка реєстрації, тощо; заявником не надано жодного доказу, що підтверджує факт проживання останнього на території України на вказаний період.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене, апеляційна скарга Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2019 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно акту, складеного головою квартального комітету №11 Кузнєцовою В.Л. від 25 червня 2018 року, за участю сусідів, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає без реєстрації по АДРЕСА_1 з 1989 року по теперішній час (а.с.6).

З інформації від 18 вересня 2018 року, наданої військовим комісаром Новомосковського ОМВК ОСОБА_2 , ОСОБА_1 1954 року народження, знаходився на військовому обліку в Новомосковському ОМВК з 22 березня 1989 року та був знятий з військового обліку 29 грудня 1994 року, як засуджений до позбавлення волі (а.с.7).

Згідно відповіді державної установи «Синельниківська виправна колонія (№94)» від 11 жовтня 2018 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно відбував покарання в період з 04 січня 1995 року по 10 листопада 1997 року (а.с.8).

У відповідності до відповіді начальника державної установи "Софіївська виправна колонія (№45)" від 18 жовтня 2018 року, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , відбував покарання на підставі вироку Новомосковського міського суду від 10 вересня 1999 року. Звільнився 30 червня 2000 року, вибув до АДРЕСА_1 . Відомості про паспорт та документи з фотокарткою, надати не має можливості, так як особова справа знищена по закінченню терміну зберігання (а.с.9).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки від встановлення вказаного факту залежить виникнення у заявника права встановлення належності до громадянства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для встановлення зазначеного факту у судовому порядку.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама, чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

З аналізу наведеного слідує, що однією з умов набуття громадянства України за територіальним походженням є факт народження або постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», самого заявника або близького родича.

Так, ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 постійно проживав на території України з 23 березня 1989 року по час ухвалення рішення, не підтверджується матеріалами справи, при ухваленні рішення місцевий суд не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять належних письмових доказів, які б підтверджували факт саме постійного безперервного проживання заявника на території України на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року, факт постійного, безвиїзного проживання на території України станом на 23 березня 1989 року по 30 листопада 2018 року доводи апеляційної скарги про безпідставність вимог заяви заслуговують на увагу.

Зважаючи на результат розгляду справи, а порядку ч. 13 ст.141 ЦПК України з заявника на користь Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області підлягають стягненню судові витрати за звернення з апеляційною скаргою в розмірі 528 грн.60 коп.

Керуючись ст.ст.367,374,376,382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області задовольнити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2019 року скасувати.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території України відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області судові витрати в розмірі 528 грн.60 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 20 листопада 2019 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.