ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7938/19 Справа № 205/1819/18 Суддя у 1-й інстанції - Шавула В. С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 січня 2019 року у справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2018 року Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування.

Вказували, що 14 листопада 2011 року з вини третьої особи ОСОБА_3 , який керував автомобілем "Ікарус", реєстраційний номер НОМЕР_1 , скоєна дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої пошкоджено автомобіль "ВАЗ", реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 , який належить на праві власності ОСОБА_5 .

Зазначали, що розмір завданих збитків за пошкоджений транспортний засіб, відповідно до експертного висновку, складає 12.881 грн.53 коп., в тому числі 20% ПДВ.

Вказували також, що в зв`язку з настанням події вони здійснили виплату ОСОБА_5 в розмірі 10.734 грн. 61 коп., крім того ним понесені витрати на аварійного комісара в розмірі 200 грн.

Зазначали також, що рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 жовтня 2015 року стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України грошові кошти в розмірі 10.934 грн.61 коп. Дане рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2016 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року (а.с.20-24) скасовано рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2016 року в частині позовних вимог до ФОП ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у порядку регресу, а провадження у справі в цій частині закрито.

Посилаючись на те, що на час звернення до суду з даним позовом ОСОБА_6 припинив свою підприємницьку діяльність, просили суд стягнути на свою користь із ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі понесених витрат в сумі 10.734 грн.61 коп. та судові витрати по справі в сумі 1.600 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 січня 2019 року позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України грошові кошти в розмірі 10.734 грн.62 коп. та судові витрати у розмірі 1.600 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована наступним:

- при ухваленні рішення судом порушено вимоги ст.262 ЦК України в сенсі застосування ст.993 ЦК України, з моменту виплати страхового відшкодування потерпілому відбулася заміна кредитора у зобов`язання, тобто початком строку позовної давності слід вважати момент страхового випадку, при суброгації перебіг строку позовної давності починається з моменту виникнення страхового випадку;

- виплата відшкодування здійснена 21 лютого 2012 року, первісний позов заявлено в березні 2015 року, судом порушено правило застосування трирічного строку позовної давності;

- факт знаходження ОСОБА_3 у трудових відносинах з відповідачем не підтверджено доказами;

- суддя брала участь у розгляді справи в суді першої інстанції та ухвалила рішення скасоване судом вищої інстанції.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду скасувати та провадження у справі закрити, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 жовтня 2015 року (а.с.13-16) стягнуто із фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України грошові кошти в розмірі 10.934 грн.61 коп. Дане рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2016 року (а.с.17-19).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року (а.с.20-24) скасовано рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2016 року в частині позовних вимог до ФОП ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у порядку регресу, а провадження у справі в цій частині закрито.

З відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських організацій вбачається, що ОСОБА_1 припинив підприємницьку діяльність та не є ФОП з 04 серпня 2015 року (а.с.7-9,11).

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Частиною 1 ст.19 ЦПК передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (наприклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України у вказаній редакції спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Отже, позивач, звертаючись до місцевого суду, помилково визначив належність спору до цивільної юрисдикції, оскільки відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін, спір пов`язаний, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася ОСОБА_1 , який був зареєстрований підприємцем та працевлаштував ОСОБА_3 , в той час як останній визнаний винним у дорожньо-транспортній пригоді.

Так, спір виник з обов`язку відповідача як роботодавця особи, з вини якої сталась ДТП у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків відшкодувати позивачу суму страхового відшкодування, сплаченого потерпілій стороні, на час звернення з позовом - 21 березня 2018 року спори пов`язані з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася фізичною особою, зареєстрованою підприємцем підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Відповідно до ч.2 ст.377 ЦПК України, порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених ст.19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів наголошує на тому, що закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Підставами для закриття провадження у справі є обставини, які підтверджують: неправомірність виникнення процесу (п.п.1,2,5 ст.255 ЦПК України); неможливість його подальшого продовження (п.п.6,7 ст.255 ЦПК України); недоцільність його продовження (п.п.3,4 ст.255 ЦПК України).

На підставі викладеного, у даному конкретному випадку провадження у справі підлягає закриттю відповідно до положень п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Враховуючи, що рішення не узгоджується з даними, отриманими апеляційним судом при перевірці доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції із наступним закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст.367,374,377,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 січня 2019 року скасувати та провадження по справі закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 20 листопада 2019 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.