Справа №477/1522/19
Провадження №2/477/737/19
12 листопада 2019 року м.Миколаїв
Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі:
головуючої судді Саукової А.А.,
з секретарем Тристан В.О.,
представника позивача адвоката Киричука В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа- ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням,
19 червня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди в користуванні належним йому житловим приміщенням, розташованим в АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 із житлового будинку без надання іншого жилого приміщення.
В обґрунтування заявлених вимог позивач вказував, що йому належить будинок АДРЕСА_2 . В будинку зареєстрована та проживає його сестра ОСОБА_2 . Проте вона вселилась та проживає без його згоди. Однією сім`єю вони не проживають, спільного господарства не ведуть. Відповідач не приймає участі в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг. ОСОБА_2 створює нестерпні умови для проживання, що не дозволяє йому розпоряджатись будинком на власний розсуд.
В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, підтвердив викладені в позові обставини та просив виселити ОСОБА_2 із цілого житлового будинку без надання іншого жилого приміщення. Суду пояснив, що вказаний будинок перебуває у спільній частковій власності. Йому належить 2/3 частки будинку, а його матері ОСОБА_3 1/3 частка будинку. Відповідач ОСОБА_2 є його рідною сестрою. Вона зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки, п`яні дебоші, що призводять до пошкодження та знищення майна. Своїми діями вона створює нестерпні умови для проживання, чим порушує його право на користування приватною власністю, в зв`язку з чим він змушений звернувся до суду.
Представник позивача підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки в судове засідання не повідомила, відзив не подала.
В судовому засіданні прийнято рішення про заочний розгляд справи.
В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих доказів, встановив наступні обставини та взаємовідносини сторін та дійшов до такого висновку.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить 2/3 частки, а ОСОБА_3 на праві приватної спільної часткової власності належить 1/3 частки житлового будинку в АДРЕСА_2 ) АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права власності є свідоцтво про право на спадщину, за законом виданого 19 червня 2009 року.
За даними Мішково-Погорілівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 13 травня 2019 року у вище вказаному будинку зареєстровані позивач з дружиною, його мати ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 та племінниця ОСОБА_4 (а.с. 14).
Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що спілкується з родиною позивача та їй відомо, що його сестра ОСОБА_2 проживає з ним в одному домоволодінні, одного разу остання побила свою матір але поліцію не викликали. Понад рік тому позивач міняв двері. ОСОБА_2 приводить до будинку своїх знайомих, з якими вживає спиртні напої, спричиняє сварки, створює нестерпні умови для проживання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.
Згідно ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло
Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.
Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 157 ЖК УРСР передбачено, що членів сім`ї власника будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.
Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
В частині 4 ст. 156 ЖК УРСР зазначено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Частина 1 статті 64 ЖК УРСР, передбачає, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
Відповідач ОСОБА_2 є рідною донькою, тобто членом сім`ї, власника 1/3 частини будинку ОСОБА_3 .
Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Отже, особи, які були вселені до спірного житла, як члени сім`ї співвласника такого житла, згідно статті 157 ЖК Української РСР можуть бути виселені лише з підстав передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.
Крім того, з аналізу положень ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР встановлено, що виселення члена сім`ї, при систематичному порушенні правил співжиття, можливе за умови, що заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.
Згідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За положеннями частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно змісту статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
У відповідності до статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до пункту 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення в цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог.
Позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення або використовує його не за призначенням або систематично порушує правила співжиття, робить неможливим для інших проживання із нею в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.
Та обставина, що позивач є співвласником будинку, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для виселення відповідача.
Як зазначив позивач в судовому засіданні з приводу суперечок з відповідачем та її поведінки до правоохоронних органів він не звертався.
Крім того, позивач просить виселити ОСОБА_2 із цілого житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.
Разом з тим, будинок перебуває у спільній частковій власності позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_3 , їх частки реально не виділені. Відповідач ОСОБА_2 є рідною донькою, тобто членом сім`ї, власника 1/3 частини будинку ОСОБА_3 , яка вимог про виселення відповідача з будинку не висуває.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Керуючись статями 258-259, 263-265 ЦПК України,
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа- ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, розташованим в АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 із житлового будинку без надання іншого жилого приміщення, відмовити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повне найменування сторін:

позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 ;

третя особа: ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено і підписано 20 листопада 2019 року.

Суддя А.А.Саукова