КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Шумейко О.І.
Апеляційне провадження №22-ц/824/84/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.О.,

секретар -Тютюнник О.І.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07 грудня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: ОСОБА_1 , про визнання договору поруки недійсним.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У листопаді 2014 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що у грудні 2005 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала в кредит грошові кошти у сумі 49000 доларів США на строк до 28 грудня 2020 року. В подальшому між сторонами було укладено додаткові угоди до кредитного договору, відповідно до яких сума кредиту збільшена до 67328,66 доларів США.

В порядку забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1 . Крім того, між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором, за відповідачем ОСОБА_1 наявна заборгованість у сумі 2 329 791,41 грн.

У червні 2013 року на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитним договором, укладеним між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 , а також за договорами іпотеки та поруки.

На підставі викладеного, з урахуванням подальшого уточнення позовних вимог, позивач просив стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2005 року № 49.28/103/С-П-05 у розмірі 2329791,41 грн., в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 28 грудня 2005 року № 49.28/103/С-П-05, що становить 2329791,41 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності ОСОБА_2 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу предмета іпотеки на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження, вирішити питання про розподіл судових витрат.

До початку розгляду справи по суті в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_3 заявив зустрічний позов про визнання договору поруки недійсним.

Зустрічний позов мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_3 , який є стороною договору поруки, укладеного між ним та ПАТ «Кредитпромбанк», не пам`ятає обставин укладення договору поруки, примірник договору він не отримував. ОСОБА_3 вказував, що лише після звернення позивача до суду він ознайомився з копіями договору поруки та додатковими угодами до нього, звертав увагу суду на те, що друга сторінка договору поруки не підписана уповноваженим представником банку та поручителем. Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 стверджував, що сторони договору поруки не дійшли згоди щодо другої сторінки правочину, таку не підписали, підписання другої сторінки правочину суперечить внутрішній волі поручителя. Крім того, у договорі поруки відсутні істотні умови, обов`язкові для договору поруки. ОСОБА_3 також зазначав, що він не підписував додаткові угоди № 1, 2, 3 до договору поруки.

На підставі викладеного ОСОБА_3 просив визнати недійсними договір поруки від 01 березня 2007 року № 49.35/290/П1290/07-СС, додаткову угоду № 1 від 07 жовтня 2009 року до договору поруки від 01 березня 2007 року № 49.35/290/П1290/07-СС, додаткову угоду № 2 від 28 квітня 2010 року до договору поруки від 01 березня 2007 року № 49.35/290/П1290/07-СС, додаткову угоду № 3 від 24 лютого 2011 року до договору поруки від 01 березня 2007 року № 49.35/290/П1290/07-СС.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 07 грудня 2016 року ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість по кредитному договору від 28 грудня 2005 року № 29.28/103/С-П-05 у загальному розмірі 2 180 503,11 грн, у тому числі: заборгованість по кредиту у сумі 1 497 157,26 грн, заборгованість по процентам за користування кредитними коштами у сумі 683 345,85 грн.

В рахунок погашення заборгованості по кредитному договору від 28 грудня 2005 року № 29.28/103/С-П-05 у загальному розмірі 2 180 503,11 грн звернуто стягнення предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ПАТ «Дельта Банк», третя особа: ОСОБА_1 , про визнання договору поруки недійсним задоволено частково.

Визнано недійсною додаткову угоду № 3 від 24 лютого 2011 року до договору поруки від 01 березня 2007 року № 49.35/290/П1290/07-СС, укладену між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 .

У задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, відповідач ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У апеляційній скарзі зазначає, що звернення стягнення на предмет іпотеки є неправомірним, оскільки воно порушує майнові та житлові права дитини на користування приміщенням та проживання в ньому. Вказує, що суд порушив право особи на власність , безпідставно звернувши стягнення на всю квартиру одного з відповідачів, хоча іпотека перебуває у співвласності. Стверджує, що розмір заборгованості, яку просить стягнути банк, є недоведеним. Також посилається на те, що суд не взяв до уваги умову договору про ціну іпотеки.

У запереченнях на апеляційну скаргу, представник позивача АТ «Дельта Банк» вказує, що наявність заборгованості та її розмір підтверджені наявними у матеріалах справи доказами. Зазначає, що право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя, при цьому, обраний позивачем спосіб не порушує права неповнолітньої дитини. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримала, просила задовольнити з наведених у ній підстав. Наголошувала на наявності підстав для визнання недійсним договору поруки, укладеного між банком та ОСОБА_3 .

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень, тому їх неявка у судове засідання не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення,заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Встановлено, що 28 грудня 2005 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 49.28/103/С-П-05, за умовами якого позичальник отримала у банку кредит у розмірі 49 000 доларів США, на споживчі цілі, строком до 28 грудня 2020 року.

Відповідно до умов договору, за користування кредитними коштами позичальник сплачує фіксовану процентну ставку у розмірі 2,99% річних та перемінну процентну ставку, розмір якої на час укладення кредитного договору становив 10,5% річних. Розмір щомісячного платежу на час укладення кредитного договору становив 642,30 доларів США.

Згідно з п. 2.3. частини № 2 кредитного договору, погашення заборгованості за кредитом здійснюється позичальником шляхом сплати щомісячного платежу кожного 28 числа місяця.

Відповідно до п. 6.1 частини № 2 кредитного договору за порушення прийнятих на себе зобов`язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню у розмірі подвійної процентної ставки за кожен день прострочки. Зазначене пеня сплачується додатково до прострочених сум.

Кредитний договір укладено в письмовій формі та підписаний обома сторонами.

Як видно з матеріалів справи, сторони неодноразово вносили зміни до кредитного договору.

Відповідно до умов додаткової угоди № 1 від 01 березня 2007 року до кредитного договору, сторони домовились про збільшення розміру кредиту до 72852,58 доларів США. За користування кредитними коштами позичальник зобов`язався сплатити фіксовану процентну ставку у розмірі 1,83% річних та перемінну процентну ставку, розмір якої на час укладення кредитного договору становив 11% річних. Розмір щомісячного платежу на час укладення кредитного договору становив 947,29 доларів США.

Згідно з додатковою угодою № 2 від 10 червня 2008 року до кредитного договору сторонами було змінено тип процентної ставки на фіксовану у розмірі 12,83% річних.

Відповідно до договору про внесення змін № 3 від 28 квітня 2010 року до кредитного договору сторони погодили, що фактичний залишок заборгованості за кредитом на день укладення цього додаткового договору складає 67060 доларів США, що складає 531511,49 грн. за офіційним курсом НБУ на дату укладення цього додаткового договору.

За договором про внесення змін № 4 від 24 лютого 2011 року до кредитного договору сторони дійшли згоди щодо порядку зарахування коштів, які надходять від позичальника, в рахунок певних складових кредитної заборгованості. Згідно з п. 8 додаткової угоди фактичний залишок заборгованості за кредитом на день укладення цього додаткового договору складає 67328,66 доларів США, що складає еквівалент 538157,98 грн. за офіційним курсом НБУ на дату укладення цього додаткового договору. Позичальник зобов`язався, починаючи з 28 лютого 2011 року, здійснювати погашення 1/6 частини простроченої заборгованості за тілом кредиту та 1/6 частини простроченої заборгованості за відсотками протягом шести місяців з дати укладання цього додаткового договору. Всю прострочену заборгованість за кредитом та відсотками позичальник зобов`язується погасити не пізніше «28» червня 2011 року включно. З сьомого місяця з дати укладання цього додаткового договору позичальник зобов`язується здійснювати погашення строкової заборгованості за кредитом та сплачувати нараховані проценти ануїтетними платежами відповідно до графіку та сплатити 1/48 частину недоплачених відсотків. З п`ятдесят п`ятого місяця з дати підписання додаткової угоди до кредитного договору позичальник зобов`язується здійснювати погашення строкової заборгованості за кредитом та сплачувати нараховані проценти ануїтетними платежами відповідно до Графіку.

За умовами додаткової угоди № 5 від 31 липня 2012 року до кредитного договору сторони дійшли згоди щодо порядку зарахування коштів, які надходять від позичальника, в рахунок певних складових кредитної заборгованості. Згідно з п. 8 додаткової угоди фактичний залишок заборгованості за кредитом на день укладення цього додаткового договору складає 67328,66 доларів США, що складає еквівалент 538157,98 грн. за офіційним курсом НБУ на дату укладення цього додаткового договору. Позичальник зобов`язався з 28 серпня 2012 року здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані проценти ануїтет ними платежами відповідно до Графіку, що складає 1259,81 доларів США.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Судом першої інстанції встановлено, що між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 виникли договірні правовідносини, пов`язані з отриманням у кредит грошових коштів. У період з дати укладення кредитного договору по 31 липня 2012 року сторонами кредитного договору вносилися зміни до договору, сума кредиту остаточно погоджена сторонами становила 67328,66 доларів США, розмір процентів за користування кредитними коштами - 12,83% річних, строк користування кредитом - до 28 грудня 2020 року включно.

Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги від 26 червня 2013 року, укладеного між ПАТ «Кредитпромбанк`та ПАТ «Дельта Банк», до позивача перейшло право вимоги до відповідачів за кредитним договором та договорами поруки, іпотеки. На адресу позичальника ОСОБА_1 кредитор за договором надіслав повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором на користь ПАТ «Дельта Банк». (т.1, а.с. 59-65, 129-131)

У зв`язку з порушенням строків повернення кредиту та сплати процентів за користування грошовими коштами позивач звернувся до відповідачів з досудовими вимогами про сплату простроченої заборгованості за кредитом від 19 серпня 2014 року.

Станом на 22 квітня 2015 року заборгованість позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором становила 2 329 791,41 грн., у тому числі: сума заборгованості за кредитом - 1 497 157,26 грн., що складає за курсом НБУ - 67 208,89 доларів США, сума заборгованості по сплаті процентів за користування кредитними коштами - 683 345,85 грн., що складає за курсом НБУ - 30 767,08 доларів США, пеня - 149 288,30 грн (т. 1 а.с.208-212).

Суд першої інстанції звернув увагу, що розмір основної суми боргу не перевищує розмір фактичної заборгованості за кредитом, погодженої позичальником у додаткових угодах до договору. При цьому, відповідачі не спростували розмір заборгованості, нарахований банком, власного обґрунтованого розрахунку суду не надали.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зауваження представника відповідача щодо нарахування пені є обґрунтованими. Так, розмір пені у сумі 149 288,30 грн. обраховувався позивачем, виходячи з відсоткової ставки у розмірі 26,98% річних, що перевищує на 1,32% річних подвійну процентну ставку у розмірі 12,83% річних, встановлену у п. 3 частини 1 кредитного договору, в редакції додаткової угоди № 2. Умовами п. 6.1 частини № 2 кредитного договору встановлена відповідальність позичальника у виді пені у розмірі подвійної процентної ставки за порушення зобов`язань щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами. (т. 1 а.с. 10, 13-15)

Отже, розрахунок заборгованості позичальника в частині нарахування пені не відповідає умовам укладеного кредитного договору.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про підтвердження належними та допустимими доказами наявності у позичальника заборгованості за кредитним договором.

Також встановлено, що в порядку забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено іпотечний договір №33/103/П/З-05, за умовами якого іпотекодавці передали в іпотеку банку майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить відповідачам на праві власності.

Іпотекою забезпечено виконання зобов`язань за кредитним договором від 28 грудня 2005 року № 49.28/103/С-П-05.

Відповідно до п. 4.1 іпотечного договору за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, який визначається на момент фактичного задоволення разом із сумою кредиту, процентів, штрафними санкціями та відшкодування збитків, які виникли у зв`язку з прострочкою виконання відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.

Іпотечний договір укладений між сторонами в письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Чернокур О.М.

В подальшому, 01 березня 2007 року сторони іпотечного договору уклали договір № 1 про внесення змін до іпотечного договору, за умовами якого внесені зміни до суми кредиту, виданого за кредитним договором, та заставної вартості предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно зі ст.ст. 575, 577 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Частиною 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону.

За правилами ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Встановлено, що позивач звертався до відповідачів як іпотекодавців з досудовими вимогами про необхідність погасити наявну прострочену заборгованість за кредитом, які залишені відповідачами без реагування. (т. 1 а.с. 55-56).

Також встановлено, що позичальник за кредитним договором порушив строки повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, а тому за вказаними вище положеннями закону банк має право задовольнити свої вимоги у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як видно із матеріалів справи, між ОСОБА_3 та ВАТ «Кредитпромбанк» 01 березня 2007 року укладено договір поруки № 49.35/290/П1290/07-СС, за умовами якого поручитель зобов`язався солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 28 грудня 2005 року № 49.28/103-С-П-05.

Відповідно до п. 1.2 договору поруки поручитель ознайомлений з умовами кредитного договору: сума кредиту - 72852,58 доларів США, процентна ставка за користування кредитними коштами: перемінна процентна ставка - 10,66% річних, яка корегується 1 березня та 1 вересня кожного року протягом строку дії кредитного договору, фіксована процентна ставка - 1,83 % річних, термін повернення кредитних коштів - 28 грудня 2020 року включно.

Договір поруки укладений між сторонами у письмовій формі.

24 лютого 2011 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Кредитпромбанк» укладено додаткову угоду № 3 до договору поруки, згідно з якої внесені зміни до п. 1.2 договору.

Відповідно до п. 1.2 договору поруки, в редакції додаткової угоди № 3, поручитель ознайомлений з умовами кредитного договору: сума кредиту - 67328,66 доларів США, процентна ставка за користування кредитними коштами 12,83 % річних, термін повернення кредитних коштів - 28 грудня 2020 року включно.

У відповідності до положень ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Згідно з ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

За ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Згідно з ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За приписами ст. 559 України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, позивач ОСОБА_3 послався на те, що він не підписував договір поруки та додаткові угоди до нього. За клопотанням позивача за зустрічним позовом судом першої інстанції була призначена судова почеркознавча експертиза, на вирішення якої поставлені запитання: чи виконано підпис у договорі поруки № 49.35/290/П1290/07-СС від 01 березня 2007 року та у додатковій угоді № 3 від 24 лютого 2011 року до договору поруки № 49.35/290/П1290/07-СС від 01 березня 2007 року ОСОБА_3 або іншою особою.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 25 квітня 2016 року № 2413/2414/16-32, підписи від імені гр. ОСОБА_3 , які підлягають дослідженню в наданих на дослідження документах, виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів. Підпис у договорі поруки № 49.35/290/П1290/07-СС від 01 березня 2007 року в кінці першої сторінки в графі перед словами «ОСОБА_3 » ймовірно виконаний не гр. ОСОБА_3 , а іншою особою. Підпис у договорі поруки № 49.35/290/П1290/07-СС від 01 березня 2007 року в кінці третьої сторінки в графі перед словами «ОСОБА_3 » виконаний гр. ОСОБА_3 . Підписи у додатковій угоді № 3 від 24 лютого 2011 року до договору поруки № 49.35/290/П1290/07-СС від 01 березня 2007року в кінці першої сторінки додаткової угоди в графі після слів «Поручитель» та у розділі 6 «Реквізити сторін» в графі перед словами «ОСОБА_3» - виконані не гр. ОСОБА_3 , а іншою особою.

Договір поруки, укладений 01 березня 2007 року між банком та відповідачем ОСОБА_3 , складається з трьох сторінок, сторонами підписана перша та остання сторінка. Враховуючи те, що остання сторінка договору поруки після розділу «Реквізити сторін» підписана поручителем ОСОБА_3 , про що судовий експерт дійшов беззаперечного висновку, суд дійшов правильного висновку, що підстави для визнання недійсним договору поруки відсутні. Разом з тим, за результатами судової експертизи встановлено, що додаткова угода № 3 до договору поруки поручителем ОСОБА_3 не підписувалася, що є підставою для визнання такої додаткової угоди недійсною.

У договорі поруки вказано, що поручитель ознайомлений з умовами кредитного договору, зокрема, за користування кредитними коштами позичальник сплачує перемінну процентну ставку у розмірі 10,66% річних та фіксовану процентну ставку у розмірі 1,83% річних, що в цілому становить 12,49% річних. Позивач не надав під час розгляду справи оригіналів додаткових угод до договору поруки № 1 та № 2.

Однією з умов додаткової угоди № 3 до договору поруки є внесення змін до п. 1.2 договору, зокрема в частині ознайомлення поручителя з умовою кредитного договору щодо встановлення фіксованої ставки за користування кредитними коштами у розмірі 12,83% річних.

Отже, під час розгляду справи в суді першої інстанції було доведено, що поручитель ОСОБА_3 не підписував додаткову угоду № 3 до договору поруки. Відтак, поручитель не був повідомлений про збільшення процентної ставки за користування кредитними коштами до 12,83% річних.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про припинення поруки ОСОБА_3 , наданої ним в порядку забезпечення виконання зобов`язань позичальником ОСОБА_1 за кредитним договором від 28 грудня 2005 року № 49.28/103/С-П-05, у зв`язку з збільшенням обсягу відповідальності поручителя без його згоди. Відтак, відповідач ОСОБА_3 не може нести солідарну з позичальником відповідальність за погашення заборгованості за кредитним договором.

У суді першої інстанції та у апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 посилалась на те, що позивач не може одночасно заявляти вимоги про стягнення заборгованості за кредитом та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення такої заборгованості. Такі доводи оцінюються колегією суддів критично.

Так, згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня.

Отже, позивач не позбавлений можливості заявити вимоги як про стягнення заборгованості за кредитним договором, так і про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення вказаної заборгованості.

Такі висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у справі № 6-1080цс15.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про часткове задоволення первісного та зустрічного позову, стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь банку заборгованості по кредитному договору від 28 грудня 2005 року № 29.28/103/С-П-05 у загальному розмірі 2 180 503,11 грн., звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом проведення прилюдних торгів в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору від 28 грудня 2005 року № 29.28/103/С-П-05 у загальному розмірі 2180503,11 грн., а також визнання недійсною додаткової угоди № 3 від 24 лютого 2011 року до договору поруки від 01 березня 2007 року № 49.35/290/П1290/07-СС, укладеної між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 . У задоволенні решти позовних вимог, заявлених ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 суд обґрунтовано відмовив.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у матеріалах справи доказів направлення та отримання відповідачами вимоги про сплату боргу відхиляються колегіє суддів, оскільки судом встановлено, що позивач звернувся до відповідачів з досудовими вимогами про сплату простроченої заборгованості за кредитом від 19 серпня 2014 року і ця обставина підтверджується наявними у матеріалах справи доказами (т.1, а.с. 55-58).

Твердження апелянта щодо порушення ухваленим рішенням прав малолітніх дітей не підтверджені жодними належними доказами.

Посилання представника апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_5 у судовому засіданні на наявність підстав для визнання недійсним договору поруки, укладеного між банком та ОСОБА_3 є необґрунтованими. Більше того, колегія суддів звертає увагу, що сам відповідач ОСОБА_3 , який є поручителем за вказаним договором, рішення суду в апеляційному порядку не оскаржував.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення буде виготовлений не пізніше 21 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді