Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 1532/1889/12
Провадження № 2/499/46/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"12" листопада 2019 р. смт. Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді Погорєлова І.В. за участю секретаря судового засідання Дібрової О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Іванівка Іванівського району Одеської області цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування боргу та стягнення моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування боргу та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог, позивач при зверненні до суду посилався на ту обставину, що між ним та ОСОБА_2 було укладено договір від 13.03.2009 року, відповідно до якого ОСОБА_2 , як фізична особа, зобов`язалася за 2008-2009 роки виплатити в серпні 2009 року йому, ОСОБА_1 60000,00 гривень, дане зобов`язання виникло з тієї підстави, що ОСОБА_1 працював агрономом в ТОВ «Агрофірма «Прогрес-Плюс» та отримував офіційно мінімальну заробітну плату, претензій по виплаті якої він не має. За домовленістю з ОСОБА_2 , яка є директором даного товариства він у 2007 році окрім офіційної заробітної плати, як винагороду за свою працю також отримав грошові кошти від ОСОБА_2 у розмірі 25000,00 грн., надалі між ними була усна домовленість щодо виплати йому винагороди за працю за 2008 рік у розмірі 35000,00 грн., а за 2009 рік у розмірі 25000,00 грн., проте у зв`язку з невиконанням обіцянки ОСОБА_2 у 2008 році, сторони 13.03.2009 року підписали вищевказаний договір, разом з тим ОСОБА_2 від його виконання відмовилася та належних ОСОБА_1 коштів не виплатила, що стало підставою для звернення до суду.

В уточненій позовній заяві від 14.08.2019 року ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 169571,19 грн., яка складається з основного боргу у розмірі 60000,00 грн., 3% річних у розмірі 13394,00 грн. та втрат від інфляції у розмірі 96177,19 грн.

Також просив стягнути з відповідача витрати понесенні на проведення почеркознавчої експертизи у розмірі 5652,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн., обґрунтовуючи її наявність тим, що у зв`язку з невиконання свого зобов`язання ОСОБА_2 , йому довелося багато років у судовому порядку доводити правомірність своїх вимог, так як ОСОБА_2 заперечувала факт підписання даного договору, йому як інваліду 2 групи, хворій людині, якій важко пересуватися та у зв`язку з цим довелося їздити до суду в інший район.

Позивач та його представник у судовому засіданні наполягали на задоволенні позову в повному обсязі, оскільки вважають, що підписаний сторонами трудовий договір від 13.03.2009 року за своєю правовою природою є борговою розпискою, оскільки містить посилання на виплату коштів за минулий рік, вказали, що матеріалами справи, а саме висновком почеркознавчої експертизи підтверджено той факт, що даний договір підписувала ОСОБА_2 , як фізична особа з ОСОБА_1 , тому саме до неї, як фізичної особи необхідно пред`являти позовні вимоги. Так, позивач пояснив суду, що з 2007 року по 2009 рік він працював на посаді агронома в ТОВ «Агрофірма «Прогрес-Плюс» та отримував офіційно мінімальну заробітну плату, претензій по виплаті якої він не має. За домовленістю з ОСОБА_2 , яка є директором даного товариства він у 2007 році окрім офіційної заробітної плати, як винагороду за свою працю також отримав грошові кошти від ОСОБА_2 у розмірі 25000,00 грн., надалі між ними була усна домовленість щодо виплати йому винагороди за працю за 2008 рік у розмірі 35000,00 грн., а за 2009 рік у розмірі 25000,00 грн., проте у зв`язку з невиконанням обіцянки ОСОБА_2 у 2008 році, сторони 13.03.2009 року підписали вищевказаний договір, разом з тим ОСОБА_2 від його виконання відмовилася та належних ОСОБА_1 коштів у 2009 році не виплатила, що стало підставою того, що він звільнився з посади та пред`явив позов до ОСОБА_2 .

Відповідач у судове засідання не з`явилася, проте присутній у судовому засіданні представник відповідача, вказав, що позов не визнає у повному обсязі та просить відмовити у його задоволенні у зв`язку з тим, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах саме з ТОВ «Агрофірма «Прогрес-Плюс», а не з ОСОБА_2 , також ОСОБА_2 підписувала договір на який посилається позивач як директор товариства. Також у судовому засіданні представник відповідача зазначив, що трудовий договір на який посилається відповідач є не зареєстрованим, не містить дати укладання, тому жодних правових наслідків за собою не тягне, тобто є нікчемним, з умов договору, а саме п.1 не зрозуміло хто кому повинен сплачувати дані кошти та за які виконанні роботи, при цьому звернув також увагу суд на те, що в трудовій книжці ОСОБА_1 вказано що він працював у товаристві на посаді агронома, а в договорі від 13.03.2009 року вказана його посада як головний агроном. Також вказав на те, що жодної домовленості між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про сплату додаткових коштів за виконану роботу не було, можливо просто йшли розмови про надання будь-якої допомоги, але не більше. Зазначив, що йому не відомо самі обставини написання трудового договору від 13.03.2009 року. Таким чином просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, в тому числі і у стягнення моральної шкоди.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та з урахуванням положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ч.1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Так, згідно довідки серії 2-18 АЗ ОСОБА_1 є інвалідом другої групи безстроково та отримує пенсію по інвалідності згідно пенсійного посвідчення.

У судовому засіданні було досліджено копію трудової книжки ОСОБА_1 , відповідно до якої ОСОБА_1 з 20.02.2007 року по 11.09.2009 року працював в ТОВ «Агрофірма «Прогрес-Плюс» на посаді агронома.

Відповідно до наявного оригіналу трудового договору між працівником та фізичною особою, ОСОБА_2 , директор ТОВ «Агрофірма «Прогрес-Плюс» як фізична особа та ОСОБА_1 , як працівник підписали 13.03.2009 року даний договір, відповідно до тексту якого, сторони уклали між собою даний договір про виплату за 2008-2009 рік 60000,00 грн. в серпні 2009 року.

Відповідно до висновку експерта судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами цивільної справи №1532/1889/12 №19-981 від 27.06.2019 року, підпис від імені ОСОБА_2 в оригіналі трудового договору між працівником і фізичною особою від 13.03.2009 року розміщений у графі «Фізична особа» виконаний самою ОСОБА_2 .

В матеріалах справи наявні також матеріали наглядового провадження №191-3-09 за заявою ОСОБА_1 , які сторони вважали такими, що не стосуються предмету спору, тому їх дослідження є недоцільним.

Щодо руху справи, суд зазначає, що ОСОБА_1 26.02.2010 року звернувся до Ширяївського районного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , директора ТОВ «Агрофірма «Прогрес Плюс» про розрахунок при звільнені. Надалі в ході розгляду справи 25.02.2011 року ОСОБА_1 надав заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої звернувся до ТОВ «Агрофірма «Прогрес Плюс» з позовом про відшкодування боргу та стягнення моральної шкоди, при цьому судом заміна сторони здійснена не була, 25.02.2012 року ОСОБА_1 знову було подано уточнений позов з підстав збільшення розміру боргу. Заочним рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 09.08.2012 року позов ОСОБА_1 було задоволено, стягнуто з ТОВ «Агрофірма «Прогрес Плюс» на його користь суму боргу. Ухвалою Ширяївського районного суду Одеської області від 02.10.2012 року дане заочне рішення було скасовано, призначено справу до розгляду в загальному порядку.

Надалі справу було передано у провадження судді Ширяївського районного суду Одеської області Палія С.А., який прийняв дану справу до провадження та у відповідній ухвалі було зазначено, що приймається позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розрахунок при звільнені, відшкодування боргу та стягнення моральної шкоди.

Надалі 25.09.2018 року справа ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування боргу та стягнення моральної шкоди надійшла до Іванівського районного суду Одеської області, де головуючим суддею Погорєловим І.В. 01.10.2018 року було прийнято її до провадження.

Застосовуючи норми матеріального права суд виходив з такого.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 3ст.203ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. (ч.1 ст.205 ЦК України).

Відповідно до ч.1ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст. 11 ЦК України.

У відповідності до ст.11 ЦК України

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Як вбачається з ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

У відповідності до ст.627 ЦК України та статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. (ст.628 ЦК України)

Стаття 629 ЦК України наголошує, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.630 ЦК України договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку. Якщо у договорі не міститься посилання на типові умови, такі типові умови можуть застосовуватись як звичай ділового обороту, якщо вони відповідають вимогам статті 7 цього Кодексу.

Цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин. Звичай може бути зафіксований у відповідному документі. Звичай, що суперечить договору або актам цивільного законодавства, у цивільних відносинах не застосовується. (ст.7 ЦК України)

У судовому засіданні позивач та його представник наполягала на тому, що спірний трудовий договір від 13.03.2009 року за своєї правовою природою не є трудовим договором, а являється своєрідною борговою розпискою, при цьому представник відповідача у судовому засіданні вказував на нікчемність даного договору у зв`язку з відсутню у ньому обов`язкових умов та відсутності реєстрації.

Згідно з ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Отже, хоча спірний договір від 13.03.2009 року укладений між сторонами на бланку трудового договору, за своєю правовою природою він не може вважатися трудовим договором, оскільки у ньому відсутні обов`язкові реквізити договору, не зазначено, які роботи має виконувати працівник, не вказано розмір оплати даної праці, час виконання робіт та інше.

Разом з тим, укладений між сторонами договір від 13.03.2009 року у п.1 містить умову про виплату грошового зобов`язання у розмірі 60000,00 грн. за 2008-2009 року у серпні 2009 року.

Тобто в укладеному договорі наявна умова про виплату коштів за минулий на той час 2008 рік та за виплату грошового зобов`язання за 2009 рік.

Дійсно, в даному пункті не вказано підстави виплати даних коштів, чітко не вказано хто кому повинен їх виплачувати.

Разом з тим, виходячи з тексту самого договору від 13.03.2009 року, вбачається що фізична особа ОСОБА_2 з одного боку та працівник ОСОБА_1 з другого боку уклали договір про те, щоб виплатити за 2008-2009 роки грошові кошти в розмірі 60000,00 грн. в серпні 2009 року, до суду з підстав стягнення боргу звернувся саме ОСОБА_1 , зустрічної позовної заяви подано не було, ОСОБА_2 на протязі тривалого розгляді справи, що підтверджується призначенням по справі почеркознавчих експертиз, оспорювала дійсність свого підпису, не заперечуючи тієї обставини, що у відповідності до умов договору саме вона повинна виплатити позивачу, а не навпаки кошти у розмірі 60000,00 грн., отже враховуючи також звичаї ділового обороту, які склалися в Україні при підписані побідних договорів між фізичною особою та працівником, незважаючи на характер відносин та враховуючи, що в договорі відсутнє посилання на отримання ОСОБА_1 таких коштів у борг від неї раніше, у суду є всі підстави тлумачити даний пункт договору, як зобов`язання вчинити певну дію саме відповідачем ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Враховуючи вищенаведене, судом встановлено, що сторони, скориставшись свободою договору, уклали між собою 13.03.2009 року договір про зобов`язання ОСОБА_2 виплатити на користь ОСОБА_1 грошове зобов`язання у розмірі 60000,00 грн. за 2008-2009 роки у серпні 2009 року, погодили дані умови підписавши договір, що також підтверджується висновком експерта судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами цивільної справи №1532/1889/12 №19-981 від 27.06.2019 року, відповідно до якого, підпис від імені ОСОБА_2 в оригіналі трудового договору між працівником і фізичною особою від 13.03.2009 року розміщений у графі «Фізична особа» виконаний самою ОСОБА_2 . Разом з тим, визначення підстав наявності такого грошового зобов`язання відповідача перед позивачем не є предметом розгляду, оскільки згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, у судовому засіданні стороною відповідача не ставилося питання щодо невиконання ОСОБА_1 будь-яких зобов`язань зі свого боку.

У відповідності до ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Тобто у судовому засіданні знайшла підтвердження та обставина, що у серпні 2009 року ОСОБА_2 зобов`язалася здійснити виплату ОСОБА_1 у розмірі 60000,00 грн. за 2008-2009 роки, разом з тим, дані умови не виконала. Відсутність будь-яких дій відповідача щодо виплати вказаної суми позивачу у судовому засіданні стороною відповідача не заперечувалося.

Отже, має місце порушення виконання зобов`язання та встановлено вину відповідача.

Згідно з ч.2ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що заявлений позов є підставним та підлягає в даній частині задоволенню в повному обсязі у звязку із невиконанням ОСОБА_2 грошового зобов`язання перед відповідачем у розмірі 60000,00 грн.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз (правова позиція Верховного Суду України № 6-28008св10 від 13.07.2011 року).

У п. 3 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, тому суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Так, ОСОБА_1 є інвалідом другою групи з дитинства, в результаті встановленої судом протиправної поведінки відповідача та внаслідок тривалого строку розгляду справи, з 2011 року по теперішній час, що частково є провинною відповідача, яка не визнавала дійсність її підпису у договорі, а протилежне було встановлено висновком експертизи, тривалий час вимушений був доводити правомірність своїх вимог у судовому порядку, позивач є особою, якій важко пересуватися, що було очевидним під час проведення судових засідань, є пенсіонером, тому є очевидним, що внаслідок заперечення факту підписання договору відповідачем, що було спростовано, вимушений був на протязі більш як восьми років брати участь у судовому провадженні, отже зазнав емоційних страждань, що є безсумнівним.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, CabalesandBalkandaliv. theUnitedKingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування.

Між тим, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

З огляду на зазначене та обставини справи, суд вважає, що в даному конкретному випадку факт заподіяння внаслідок дій відповідача моральної шкоди позивачу є безсумнівним, його наслідки у вигляді душевних страждань позивача залежать від особливостей його стану здоров`я та обставин справи, які були встановлені.

Так, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (Постанова Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

Суд вважає, що заподіяна позивачу моральна шкода полягає саме в його фізичних та душевних стражданнях у зв`язку із намаганням відповідача уникнути відповідальності та надання показів щодо не підписання спірного договору, так як наслідок затягування розгляді справи, разом з тим, значна тривалість судового провадження пов`язана не лише з діями відповідача та у випадку передачі справи з одного суду до іншого від волі сторін не залежала.

За встановлених вище обставин, суд вважає за необхідне у даній частині позов задовольнити частково, та виходячи з принципу спів розмірності, стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.

Що стосується посилання представника відповідача, що позов подано до неналежного відповідача, то суд зазначає наступне.

У судовому засіданні було встановлено, що договір від 13.03.2009 року за своєю правової природою не є трудовим. Отже підстави застосувати норми, які регулюють відпочини між підприємством та працівником у даному випалку відсутні.

Зі змісту спірного договору вбачається, що договір був підписано ОСОБА_2 як фізичною особою, та її підписі поставлено печатку ТОВ «Агрофірма «Прогрес Плюс», без зазначення чи діє ОСОБА_2 як представник товариства та відсутні посилання на підставі чого вона, як представник товариства підписує даний договір (статуту, положення, наказу та інше).

Відповідно до ч.2 ст.237 ЦК України не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд вважає ОСОБА_2 належним відповідачем по справі, оскільки укладаючи договори, як фізична особа, учасник цивільних відносин, вона діяла від свого імені, не вказуючи при цьому підстави для представництва у даному випадку інтересів товариства. Наявність печатки товариства є не підставою для констатації факту укладення договору ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , як представником ТОВ «Агрофірма «Прогрес Плюс», оскільки у відповідності до ч.3 ст.58-1 ГК України наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків.

Застосовуючи норми процесуального права, суд зазначає.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, витрати на проведення експертизи, оскільки в даній частині позовні вимоги задоволені в повному обсязі, необхідно стягнути з відповідача на користь відповідача.

Позивач, являюсь інвалідом другої групи, звільнений від сплати судового збору, отже судовий збір пропорційно розміру задоволений вимог необхідно стягнути з відповідача на користь держави у розмірі 1849,39 грн. (1695,71 грн. + (768,40 грн. * 25/100)).

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , с. Червоний Кут, Ширяївського району Одеської області) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про відшкодування боргу та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , директора ТОВ «Агрофірма «Прогрес-Плюс» на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором від 13.03.2009 року в розмірі 169571,19 грн. (сто шістдесят дев`ять тисяч п`ятсот сімдесят одна гривня 19 коп.), яка складається з:

60000,00 грн. - сума боргу;

13394,00 грн. - 3 % річних;

96177,19 грн. - витрати від інфляції.

Стягнути з ОСОБА_2 , директора ТОВ «Агрофірма «Прогрес-Плюс» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн.(п`ять тисяч гривень 00 коп.)

Стягнути з ОСОБА_2 , директора ТОВ «Агрофірма «Прогрес-Плюс» на користь ОСОБА_1 витрати на проведення почеркознавчої експертизи у розмірі 5652,00 грн.(п`ять тисяч шістсот п`ятдесят дві гривні 00 коп.)

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1849,39 грн.(одна тисяча вісімсот сорок дев`ять гривень 39 коп.)

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення, з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Якщо апеляційну скаргу не було подано, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20.11.2019 року.

СуддяІ. В. Погорєлов