ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3606/19 Справа № 0438/3191/2012 Суддя у 1-й інстанції -Щербина Н.О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк

на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2018 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк, третя особа Служба у справах дітей Солонянської районної державної адміністрації, про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2012 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк, яке згідно затвердженої нової редакції Статуту на підставі рішення Єдиного акціонера Банку від 21.05.2018 року № 519, змінило найменування банку на Акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк (далі АТ КБ ПриватБанк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що між Банком та відповідачем ОСОБА_1 20.04.2007 року було укладено кредитний договір № DNISGA00000001, відповідно до якого та додаткових угод до нього відповідач отримав кредит у розмірі 500 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.04.2017 року, за яким позичальник зобов`язався щомісячно в період сплати надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, відсотків, комісії та інших витрат.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором з відповідачем 20.04.2007 року було укладено договір іпотеки № DNISGA00000001, відповідно до якого відповідач надав в іпотеку Банку нерухоме майно будинок загальною площею 393,30 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною вартістю 625 000,00 грн. та яким передбачено, що у випадку порушення відповідачем зобов`язань за кредитним договором та не виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у вигляді житлового будинку. При цьому іпотека за договором іпотеки поширюється і на земельну ділянку загальною площею 3500 кв.м. на якій розташований предмет іпотеки та яка належить на праві власності іпотекодавцю на підставі Державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 872726, ЯБ № 872727.

В порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання по поверненню кредиту, сплаті відсотків за користування кредитними коштами належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 04.09.2013 року утворилася заборгованість за кредитом в сумі 494 831,63 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 777 365,03 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 54 000,00 грн., а також нарахована пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором в сумі 986 020,57 грн. та штраф, який складається з фіксованої частини в сумі 250,00 грн. і процентної складової в сумі 115 610,86 грн., а всього в сумі 2 428 078,09 грн.

Позивач посилався на те, що іпотекодержатель в разі не виконання боржником у визначені строки умов договору має право задовольнити свої вимоги за договором в повному обсязі на момент фактичного задоволення за рахунок майна, яке передано в іпотеку, а звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, якщо інше не передбачено законом або договором іпотеки, за умовами якого звернення стягнення та відчуження предмету іпотеки здійснюється відповідно до умов договору та чинного законодавства, в тому числі шляхом продажу конкретному покупцю з правом укладання іпотекодержателем договору купівлі-продажу предмету іпотеки від імені іпотекодавця, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду з позовом про звернення стягнення за кредитним договором на предмет іпотеки, оскільки після повідомлення боржника про порушення основного зобов`язання та про вимогу звільнити житловий будинок в добровільному порядку відповідно до умов договору іпотеки, здійснити передачу та відчуження заставленого майна у вигляді житлового будинку відповідач не бажає, а наявну заборгованість за кредитним договором не погашає.

Ураховуючи викладене, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки житловий будинок загальною площею 393,30 кв.м. та земельну ділянку, які розташовані по АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки позивачем з укладанням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, кадастрового номеру земельної ділянки, дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, а також виселити відповідачів, які зареєстровані в житловому будинку, що є предметом іпотеки.

У грудні 2016 року відповідач по справі ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву до АТ КБ ПриватБанк, третя особа Служба у справах дітей Солонянської районної державної адміністрації, про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що 20.04.2007 року між ним та позивачем було укладено кредитний договір № DNISGA00000001, відповідно до п.7.1. якого, позивач зобов`язався надати йому кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку 20.04.2007 року строком до 20.04.2017 року кредит у вигляді не поновлювальної лінії в розмірі 500 000,00 грн. на цільові потреби, а також в розмірі 56 250,00 грн. на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3., 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розміру 1,5 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки від 20.04.2007 року, відповідно до п.35.3 якого, предметом іпотеки є нерухоме майно житловий будинок загальною площею 393,3 кв.м., житлова площа 118,2 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач вважав, що позивач навмисно не надав повної інформації по відсотках по кредитному договору та комісії.

Так, відповідач посилався на те, що відповідно до ч.4 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів у договорі про надання споживчого кредиту зазначається сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Всупереч даним вимогам позивачем в кредитному договорі від 20.04.2007 року немає умов, які ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів визнані обов`язковими, а саме не визначена річна відсоткова ставка.

Крім того, посилався на п.5 ч.1 ст. 21 Закону України Про захист прав споживачів, згідно якого права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином обмежується його право на одержання необхідної, доступної, своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Вважав, що позивачем надано розрахунок без повної орієнтовної вартості кредиту, який проведений поверхнево та не зрозуміло для споживача.

Також вважав, що всупереч вимог п.2 ч.1 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів позивач не надав відповідачеві, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону.

Тому відповідач вважав, що згідно п.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним, а позивач всупереч даних вимог закону не повідомив відповідачеві сукупну вартість кредиту, у зв`язку з чим ціна договору не визначена, що є істотною умовою договору, а також не повідомив річну відсоткову ставку.

Крім того, з п.7.1 кредитного договору убачається нарахування та сплата щомісяця винагороди за надання фінансового інструменту від суми виданого кредит в період сплати в розмірі 0,2 %, яка згідно розрахунку заборгованості складає 54 000,00 грн., в той час, як договором передбачена сплата винагороди за ту ж послугу, але в розмірі 1,5 % від суми виданого кредиту у момент його видання, з чого убачається, що позивачем була встановлена подвійна винагорода за одну і ту ж саму послугу, а саме за надання кредитних коштів.

Відповідач зазначав, що сплатив винагороду за видачу кредитних коштів в розмірі 1,5 % від суми виданого кредиту, але позивач вважав, що відповідач повинен сплачувати винагороду щомісяця в розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту, до того ж це без врахування відсотків, які він повинен сплачувати позивачеві щомісяця за користування кредитними коштами, яка на протязі всього часу, пропорційно заборгованості по кредиту не зменшується.

Позивачем графік погашення кредиту у розрізі сум тіла кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії взагалі не видавався і яким чином суми, на які рахунки зараховувалися невідомо, що свідчить про проведення зарахування на рахунки позивачем на свій погляд.

Також зазначав, що аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Щодо позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним, то ОСОБА_1 зазначав, що предметом договору іпотеки є житловий будинок, який належить відповідачеві на підставі договору купівлі-продажу від 16.07.2005 року. Донька відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає у вказаному житловому будинку фактично з моменту народження, що було достовірно відомо позивачеві на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки нерухомо майна. В той же час, позивач всупереч вимог п.1 ч.2 ст. 177 Сімейного кодексу України до Служби у справах дітей Солонянської районної державної адміністрації у 2007 році за дозволом на вчинення правочину щодо майнових прав малолітньої дитини не звертався, що убачається з довідки виданої Службою у справах дітей Солонянської державної адміністрації від 18.05.2015 року.

Ураховуючи викладене, позивач за зустрічним позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати недійсними кредитний договір № DNISGA00000001 від 20.04.2007 року та договір іпотеки від 20.04.2007 року, укладені між АТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_1 .

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 14.09.2018 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів - відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ ПриватБанк, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги Банку задовольнити у повному обсязі. В іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити зустрічний позов. В іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційні скарги учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга АТ КБ ПриватБанк підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що між Банком як позикодавцем та ОСОБА_1 як позичальником 20.04.2007 року було укладено договір № DNISGA00000001, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді непоновлюваної лінії в сумі 500 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.04.2017 року. При цьому, кредит надавався в обмін на зобов`язання позичальника повернути суму кредиту, сплатити відсотки за його користування, а також винагороду в зазначені договором строки.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між Банком та ОСОБА_1 20.04.2007 року було укладено договір іпотеки № DNISGA00000001, відповідно до якого відповідач надав в іпотеку належне йому на праві власності згідно нотаріально посвідченого 16.07.2005 року приватним нотаріусом Солонянського районного нотаріального округа Долгопятою С.О. за реєстром № 978 та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 05.04.2007 року, нерухоме майно житловий будинок загальною площею 393,30 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 625 000,00 грн.

Вказаним договором іпотеки передбачено, що у випадку невиконання зобов`язань, передбачених кредитним договором, позивач як позикодавець та іпотекодержатель має право з метою задоволення своїх вимог по виконанню позичальником ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки у вигляді житлового будинку. При цьому іпотека за договором іпотеки поширюється і на земельну ділянку для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд, на якій розташований предмет іпотеки та яка належить на праві власності іпотекодавцю на підставі виданих 14.06.2006 року Василівською сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 872726 та ЯБ № 872727, видані 14.06.2006 року Василівською сільською радою.

Іпотека за цим договором підлягає державній реєстрації в порядку та строки, передбачені чинним законодавством, а реалізація предмету іпотеки здійснюється відповідно до умов цього договору та законодавства України, при цьому початкова ціна предмету іпотеки за домовленістю сторін встановлюється у розмірі зазначеному в п.35.5 цього договору, тобто 625 000,00 грн., але іпотекодержатель може реалізувати предмет іпотеки за ціною, вище зазначеної в цьому пункті.

Виконання умов кредитного договору № DNISGA00000001 від 20.04.2007 року забезпечувалось солідарною порукою фізичної особи відповідача ОСОБА_4 від 20.04.2007 року.

Позивачем, як іпотекодержателем відповідно до вимог ч.2 ст. 577 ЦК України та ст. 4 Закону України Про іпотеку 20.04.2007 року була проведена реєстрація обтяжень нерухомого майна в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 4844951.

Відповідач ОСОБА_1 не виконав взяті на себе грошові зобов`язання та не виплатив у повному обсязі та у встановлені кредитним договором строки суму кредиту, відсотки, нараховані за порушення умов договору та штрафи, у зв`язку з чим, за розрахунками позивача станом на 04.09.2013 року утворилася заборгованість за кредитом в сумі 494 831,63 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 777 365,03 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 54 000,00 грн., а також нараховані пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором в сумі 986 020,57 грн. та штраф, який складається з фіксованої частини в сумі 250,00 грн. і процентної складової в сумі 115 610,86 грн., а всього в сумі 2 428 078,09 грн.

Як вбачається з висновку судового експерта від 21.08.2017 року № 99е, а також в судовому засіданні встановлено, що згідно першого питання, поставленого судом перед експертом, документально первинними касовими документами, не підтверджується дані банківських виписок, меморіальних ордерів банку та розрахунку заборгованості позивача, графіком погашення заборгованості за кредитним договором № DNISGA00000001 від 20.04.2007 року.

Крім того, документально не підтверджуються квитанціями відповідача ОСОБА_1 дані банківської виписки щодо погашення заборгованості готівкою на рахунок НОМЕР_1 через касу банку за 2007-2010 роки, а саме: за 2007 рік за банківською випискою 70 511,71 грн., за квитанціями 70 907,26 грн., що на 395,55 грн. менше; за 2008 рік за банківською випискою 63 930,00 грн., за квитанціями 66 808,77 грн., що на 2 878,77 грн. менше; за 2009 рік за банківською випискою 21 006,63 грн., за квитанціями 25 000,00 грн., що на 3 993,37 грн. менше; за 2010 рік за банківською випискою 2 000,00 грн., а за квитанціями 5 000,00 грн., що на 3 000,00 грн., а за 2011 рік відхилень немає.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірний кредитний договір та договір іпотеки повністю відповідають вимогам закону, обставин, які б свідчили про порушення прав ОСОБА_1 під час укладання як кредитного, так і іпотечного договору не встановлено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні первісних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що загальний розмір вимог позивача за кредитним договором не був підтверджений належними доказами, зокрема шляхом проведення судової економічної експертизи та представниками позивача в судовому засіданні визнано не підтвердження такого розрахунку.

Крім того, суд прийшов до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла, оскільки в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів.

Проте, колегія суддів у повній мірі не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. При цьому виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до ст. 546 ЦК України неустойкою, порукою, гарантією, притриманням, завдатком або заставою, яка згідно ст. 572, 574, 576 ЦК України виникає на підставі договору, закону або рішення суду та в силу якої кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави), а предметом застави може бути будь-яке майно, що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернено стягнення.

Згідно ч.2 ст. 546 ЦК України правочини щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняються у письмовій формі, а ч.1 ст. 575 та ч.1, ч.2 ст. 577 ЦК України передбачено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, при цьому якщо предметом застави є нерухоме майно, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, а застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а зміст договору відповідно до ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Однією із різновидностей зобов`язання є укладений між сторонами кредитний договір, який відповідно до ст. 629 ЦК України є обов`язковим до виконання сторонами, як і договір застави, який є забезпеченням виконання умов укладеного між сторонами кредитного договору.

За змістом ч.1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України Про іпотеку, іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч.1 ст. 33 Закону України Про іпотеку у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч.3 ст. 33 Закону України Про іпотеку, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України Про іпотеку.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що положення спірного кредитного договору він не мав можливості оцінити та осмислити умови, виявити недоліки та оцінити ризики та збитки договору, не відповідають вимогам ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів, колегією суддів не приймаються до уваги як безпідставні.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.

Таким чином, укладаючи кредитний договір, сторони за власним волевиявленням досягли істотних умов по ньому і власноручно його підписали, чим взяли на себе зобов`язання виконувати його належним чином.

Отже, сторони у письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В силу частини 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Спірний кредитний договір повністю відповідає вимогам частини 2 статті 208, частин 1, 2 статті 207 ЦК України, якими встановлено вимоги для письмової форми правочину.

Згідно пункту 1 статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі як на підставу своїй вимог за зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним, а саме не надання йому необхідної інформації перед укладенням договору, є безпідставними та до уваги не приймаються.

На час укладення кредитного договору позичальник був обізнаний з основними умовами кредитного договору, а саме прописана валюта кредитування, відсоткова ставка, винагорода, розмір платежу, відповідальність, права та обов`язки сторін договору. Відповідач отримав повну інформацію про умови кредитування та власноручно підписав кредитний договір.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Тобто, норми статей 203, 215 ЦК України не передбачають серед підстав недійсності договору надання/не надання інформацією перед укладенням договору.

Жодних зауважень чи застережень від апелянта на момент укладання та підписання договору не було.

Відповідно до пункту 6 статті 11 Закону України Про захист прав споживача споживач мав право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Позивач за зустрічним позовом не використав свого права на розірвання договору протягом 14 днів з моменту його укладення.

Статтею 18 Закону України Про захист прав споживача передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими.

Отже, за змістом статей 11, 18 Закону України Про захист прав споживача до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Застосування Закону України Про захист прав споживача до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на обов`язковість отримання дозволу Служби у справах дітей на укладання спірного іпотечного договору, також не приймаються до уваги, оскільки позивач за зустрічним позовом не довів суду факт реєстрації малолітньої дитини на час укладання такого договору саме в предметі іпотеки.

Що стосується позовних вимог АТ КБ ПриватБанк, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним..

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 Цивільного кодексу (далі ЦК) України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України).

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України Про іпотеку у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон), одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону).

З огляду на вказане Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону) є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Щодо способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу позивачем від власного імені цього предмета будь-якій особі-покупцеві на підставі статті 38 Закону.

Сторони у пункті 29 Договору іпотеки досягли домовленості про позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя, про який просить суд позивач шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України Про іпотеку, для чого Іпотекодавець надає Іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателя, і здійснити необхідні дії від імені Іпотекодавця (т.5 а.с.51-52).

Тобто, Іпотекодержатель має у позасудовому порядку здійснювати захист свого цивільного права та інтересу, оскільки з приводу реалізації цього способу захисту сторони досягли домовленості у договорі іпотеки.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону).

Згідно з частиною першою статті 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону).

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що сторони погодили іпотечне застереження, а саме визначили у договорі іпотеки обидва передбачені частиною третьою статті 36 Закону способи задоволення вимог іпотекодержателя: звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем; звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі. У пункті 29 договору іпотеки сторони встановили, що у разі, якщо визначені цим договором та/або чинним законодавством заходи позасудового врегулювання з будь-яких причин не призвели до задоволення вимог іпотекодержателя в повному обсязі, іпотекодержатель вправі в будь-який час припинити процедуру позасудового врегулювання та звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса чи за рішенням суду (за вибором іпотекодержателя).

Отже, сторони погодили, що судовий спосіб захисту прав позивача чи позасудовий спосіб такого захисту на підставі виконавчого напису нотаріуса позивач як іпотекодержатель може застосувати лише у разі, якщо заходи позасудового врегулювання на підставі застереження у договорі іпотеки не призвели до задоволення вимог іпотекодержателя в повному обсязі.

Натомість позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки третій особі порядку, встановленому статтею 38 Закону, тоді як суди не встановили, що позивач використав які-небудь способи задоволення вимог іпотекодержателя, визначені сторонами у договорі іпотеки.

На відміну від такого різновиду позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки як звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (що може передбачати способи задоволення вимог іпотекодержателя, визначені у частині третій статті 36 Закону), судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону передбачає, що суд у резолютивній частині відповідного рішення обов`язково визначає спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 вказаного Закону (див. висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 28.09.2016 року у справі № 6-1243цс16).

Тому колегія суддів звертає увагу на те, що процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону, може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Проте, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Колегія суддів вважає, що частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса (близькі за змістом висновки сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 18.10.2018 року у справі № 910/17423/17).

Згідно з частиною першою статті 35 Закону у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 Закону).

Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону. Недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є однією з підстав для відмови в позові (Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин (2009 2010 роки), підготовлене Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України).

Вимога, встановлена частиною першою статті 35 Закону, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті).

Колегія суддів вважає, що за змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили (передбачили тільки можливість передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону).

З огляду на наведені висновки є обґрунтованими доводи відповідача за первісним позовом про відсутність підстав для задоволення позову. На думку колегії суддів, позивач обрав неналежний спосіб захисту його прав іпотекодержателя. А суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Вирішуючи спір із подібними до справи № 310/11024/15-ц обставинами, Верховний Суд України у постанові від 05.04.2017 року у справі № 6-3034цс16 вказав, що обрання певного способу правового захисту, зокрема досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Вказаний висновок Верховного Суду України знайшов застосування і у практиці Верховного Суду (зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.05.2018 року у справі № 922/2416/17).

Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 310/11024/15-ц, яка відступила ід висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 5 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16, за змістом якого іпотекодержатель має можливість задовольнити свої вимоги на підставі рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його продажу іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві згідно зі статтею 38 Закону, незважаючи на те, що сторони в іпотечному застереженні погодили як позасудовий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя його право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Що стосується позовних вимог АТ КБ ПриватБанк про виселення відповідачів, які зареєстровані в житловому будинку, що є предметом іпотеки, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно із ч.ч.1,2 ст. 39 цього Закону України Про іпотеку в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України Про іпотеку передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч.2 ст. 40 Закону України Про іпотеку та ч.3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст. 39 Закону України Про іпотеку підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

З матеріалів справи убачається, що спірний житловий будинок належить відповідачу ОСОБА_1 та був придбаний ним 16.07.2005 року, тобто до моменту укладання з позивачем спірного кредитного договору та спірного договору іпотеки, які укладені 20.04.2007 року, тобто після виникнення у ОСОБА_1 права власності на предмет іпотеки та після отримання ним грошових коштів за кредитним договором від 20.04.2007 року.

На підставі чого, суд прийшов до висновку про те, що предмет іпотеки був придбаний відповідачем ОСОБА_1 до моменту укладання кредитного договору та не за отриманні ним в кредит грошові кошти.

Крім того, в якості придбання відповідачем предмету іпотеки не за кредитні кошти також свідчить те, що вартість предмету іпотеки згідно п.35.5 іпотечного договору складає 625 000,00 грн., а в кредит відповідач отримав лише 500 000,00 грн., що свідчить про те, що розмір кредитних коштів є меншим ніж вартість предмета іпотеки.

Оскільки згідно з ч.2 ст. 109 ЖК УРСР виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення допускається лише при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними виключно за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, то суд прийшов до висновку про те, що виселення відповідачів у справі без надання їм іншого постійного житлового приміщення є неможливим.

Таким чином, установивши у справі, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового про відмову в задоволенні позовних вимог за первісним позовом у повному обсязі з наведених вище підстав. В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк задовольнити частково.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2018 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалити в цій частині нове.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити у повному обсязі.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко