Провадження № 22-ц/802/1016/19 Категорія: 18 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,

представника третьої особи Бохонковича В. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», про визнання недійсним договору поруки за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 липня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 11.07.2018 звернулася в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (АТ «ОТП Банк»), ОСОБА_2 про визнання недійсним договору поруки. Позовні вимоги мотивовано тим, що в квітні 2018 року після примусового вилучення у неї автомобіля органами ДВС їй стало відомо про наявність виконавчого провадження про солідарне стягнення з неї, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь АТ «ОТП Банк» заборгованості за кредитним договором № ML-А03/118/2008 від 18.07.2008 (далі Кредитний договір) в сумі 530 848,75 грн та 1952 грн судових витрат. Так, зі змісту отриманих від працівників АТ «ОТП Банк» документів їй стало відомо про те, що ніби то між нею та ЗАТ «ОТП Банк» 18.07.2008 було укладено Договір поруки № SR-А03/118/2008/1 (далі Договір поруки) з метою забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за Кредитним договором. Зазначила, що даний Договір поруки вона не підписувала та нічого не знала про його існування, а підпис у ньому виконаний від імені « ОСОБА_4 Р. В.», однак іншою особою. На підставі зазначеного просить визнати недійсним Договір поруки № SR-А03/118/2008/1 від 18.07.2008, укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та стягнути з відповідачів на її користь понесені та документально підтверджені витрати по справі.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.12.2018 до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, було залучено ТзОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (а.с. 75).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, щоДоговір поруки № SR-А03/118/2008/1 від 18.07.2008 вона не підписувала і згоди на його укладення не надавав її чоловік ОСОБА_5 , який на дату укладення договору перебував за межами Волинської області та не міг надати згоду на його укладення шляхом вчинення відповідного напису на договорі. Вказує, що ОСОБА_5 не був залучений до участі у справі, хоча рішення вплинуло на його права та обов`язки як подружжя, висновок судової почеркознавчої експертизи № 77 від 23.05.2019 не дає категоричної відповіді на поставлене питання, а тому свідчить про відсутність волевиявлення ОСОБА_1 на укладення договору.

Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відзиви на апеляційну скаргу в даній справі не подавались.

Представник третьої особи ОСОБА_6 В. ОСОБА_7 в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу позивача не визнав та просив залишити її без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання в суд апеляційної інстанції не з`явились.

Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши представника третьої особи, приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з презумпції правомірності правочину та основоположних засад змагальності сторін в цивільному судочинстві, оскільки, у даному випадку, саме на позивача покладається обов`язок довести обґрунтованість заявлених нею позовних вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.07.2008 між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 було укладено Договір поруки № SR-А03/118/2008/1, за умовами якого ОСОБА_1 поручилася та зобов`язалася відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_2 його боргових зобов`язань перед ЗАТ «ОТП Банк» за Кредитним договором № ML-А03/118/2008 від 18.07.2008. Дану угоду сторони зазначеного Договору поруки скріпили відповідними підписами/печаткою (а.с. 4).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин першої та третьої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручителем може бути одна або кілька осіб.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За загальними положеннями про недійсність правочину, визначеними статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частини 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У разі не підписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у зв`язку з невідповідністю його до вимог частин 3 і 5 статті 203 ЦК, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Пред`являючи позов, позивач стверджувала, що вона не підписувала договір поруки, вказувала, що підпис, поставлений у договорі поруки, вчинений іншою особою, укладати договір поруки та поручатися за виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань наміру вона не мала.

Як вбачається з висновку судової почеркознавчої експертизи № 77 від 23.05.2019 року, проведеної судовим експертом-завідувачем сектору почеркознавчих досліджень, технічного дослідження документів та обліку відділу криміналістичних видів досліджень Волинського НДЕКЦ МВС України ОСОБА_8 підпис в графі «ВІД ПОРУЧИТЕЛЯ:» та підпис в графі «ПОРУЧИТЕЛЬ ОСОБА_9 » у Договорі поруки № SR-А03/118/2008/1 від 18.07.2008 ймовірно, виконані ОСОБА_1 . Вирішити питання в категоричній формі не виявилось можливим по причині вказаній у дослідницькій частині висновку.

В дослідницькій частині вищевказаного висновку зазначено, що при оцінці результатів порівняльного дослідження встановлено, що збіжні ознаки стійкі, значні по об`єму, більшість з них відносяться до високоінформативних, однак при наявних розбіжностях, вони утворюють сукупність лише близьку до індивідуальної, а тому достатню тільки для ймовірного позитивно висновку про виконавця досліджуваних підписів. Встановлені ж розбіжності можуть бути пояснені варіантами ознак, які не проявились в наданих на дослідження зразках підпису. Тому вирішити питання про виконавця в категоричній формі не виявилось можливим (а.с. 171-177).

Позивач під час розгляду справи судом першої інстанції не оспорила висновку експертизи, клопотання про проведення додаткової чи повторної експертизи не заявляла.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висновок експертизи не свідчать про відсутність волевиявлення позивача на укладення оспорюваного договору поруки та підставно виходив з презумпції правомірності правочину.

Суд першої інстанції правильно врахував, що позивачкою не було подано доказів її звернення до органів поліції та/чи прокуратури України по факту підробки її підпису у спірному Договорі поруки, а також доказів перебування її чоловіка на дату надання його згоди на укладення спірного Договору поруки за межами території Волинської області.

Таким чином, суд прийшов до правильних висновків, оцінюючи докази в їх взаємозв`язку.

А тому суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги позивача, у результаті розгляду справи судом не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст.80 ЦПК).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи до уваги наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом при вирішенні справи правильно застосовано вищезазначені норми матеріального права на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 липня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді