ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 685/1606/18
Провадження № 22-ц/4820/890/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Шевчук Ю.Г.,

учасники справи: представник апелянта ОСОБА_3,

представник позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 27 грудня 2018 року (суддя Бараболя Н.С. ) за позовом ОСОБА_2 до Великолазучинської сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області про визнання права власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Великолазучинської сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області про визнання права власності на земельну ділянку.

Позов мотивовано тим, що рішенням Великолазучинської сільської ради №3 від 24 травня 1995 року у колективну власність КСП «Лазучинська селянська спілка» передано землі на території с.В.Лазучин Теофіпольського району Хмельницької області, що підтверджується державним актом на право колективної власності на землю серії НОМЕР_2 від 01 грудня 1995 року. Відповідно до Додатку №1, що додавався до вказаного Державного акта, позивач, включена під №11 членів КСП «Лазучинська селянська спілка». Протоколом розподілу земельних часток (паїв) між співвласниками ОСОБА_2 . включена під № 11 до списку осіб, яким виділено земельні ділянки. 12 червня 1997 року ОСОБА_2 видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 , згідно якого вона отримала земельну ділянку площею 3,11 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Великолазучинської сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області. Відповідно до витягу з протоколу розіграшу номерів земельних ділянок, згідно схеми розпаювання земель колективної власності КСП, в ході жеребкування між власниками сертифікатів позивачу припала земельна ділянка під НОМЕР_4 . Вказала, що 15.12.1999 року Великолазучинською сільською радою їй взамін сертифікату, видано Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3 на земельну ділянку площею 3,11 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Великолазучинської сільської ради Теофіпольського району. В державному акті зазначено номер земельної ділянки НОМЕР_4 та вказано, що Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №139. 16 лютого 2015 року на підставі вказаного державного акта у Державному земельному кадастрі за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_5 .

Однак, при зверненні позивачки до державного реєстратора щодо реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, держаним реєстратором відмовлено у реєстрації, оскільки під час розгляду заяви була встановлена відсутність відомостей в Державному земельному кадастрі про право власності на зазначену земельну ділянку. Відповідно до інформації, яку надано відділом у Теофіпольському районі Головного управління Держгекокадастру у Хмельницькій області власник у Національній кадастровій системі відсутній, а державний акт на право власності серія НОМЕР_3 , який подав заявник для державної реєстрації права власності, в книгах видачі державних актів не зареєстрований та не видавався.

Посилаючись на зазначене, просила суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 3,1099 га, кадастровий номер НОМЕР_5 для товарного сільськогосподарського виробництва на території Великолазучинської сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області.

Рішенням Білогірського районного суду Хмельницької області від 27 грудня 2018 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 3,1099 га, кадастровий номер НОМЕР_5 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Великолазучинської сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області. Стягнуто з Великолазучинської сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області на користь ОСОБА_2 судові витрати: на сплату судового збору в розмірі 1084,00 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 5800,00 гривень.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у суду є достатньо доказів вважати, що земельна ділянка, визначена Державним актом права власності на земельну ділянку НОМЕР_3 належить ОСОБА_2 .. Великолазучинська селищна рада, як відповідач, визнала позовну заяву. Підстав для відмови у визнанні відповідачем позову суд не знаходить, у зв`язку з чим позовну заяву про визнання за позивачкою права власності на земельну ділянку площею 3,1099 га, кадастровий номер НОМЕР_5 , слід задовольнити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , як особа яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, однак вважає, що зазначеним рішенням суд вирішив питання про права та обов`язки, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що, звертаючись до суду з названим позовом, ОСОБА_2 не повідомила суд про наявність відкритого кримінального провадження по факта підробки державного акта на спірну земельну ділянку, у якому апелянта визнано потерпілим. Також вважає, що суд повинен був залучити його до участі у справі, оскільки між позивачкою та апелянтом існує спір про право власності на спірну земельну ділянку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Вказувала, що рішенням Теофіпольського районного суду, яке набрало законної сили 29.05.2018 року фактично було вирішено спір між сторонами щодо спірної земельної ділянки, а тому не відповідають дійсності посилання апелянта на те, що суд не врахував існування спору. Також вказаним рішенням визнано недійсним, як помилково виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_6 від 15.12.1999 року на ім`я ОСОБА_5 . Цим же рішенням ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним Державного акта на право приватної власності на землю на ім`я ОСОБА_2 .

Вважає, що оскаржуваним рішенням не порушуються права апелянта, а його доводи не підтвердженні належними та допустимими доказами.

У відзиві на апеляційну скаргу, Великолазучинська сільська рада, також просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Вважає, що сільська рада обґрунтовано визнала позов. Разом з тим, вказує, що державний акт на землю на ім`я ОСОБА_5 , був виготовлений внаслідок помилки, оскільки на момент його виготовлення, вказаної особи не було в живих уже протягом 4 років. З аналогічних підстав, ОСОБА_5 помилково була внесена у список осіб зазначених згідно додатку №1 до рішення сесії Великолазучинської сільської ради від 09.12.1999 року, оскільки даний додаток відображав список осіб, які були живі на момент ухвалення рішення. Крім того, прізвище померлої за життя було « ОСОБА_5 ».

Зазначала, що в матеріалах справи є докази, що ОСОБА_2 , Теофіпольською РДА був виданий сертифікат на право приватної власності на земельну частку серії НОМЕР_1 від 25.01.1997 року, при цьому, Хмельницьким філіалом Інституту землеустрою, на замовлення ТОВ «Великий Лазучин», були виготовлені Державні акти на право приватної власності на землю лише для власників сертифікатів.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити.

Представник Великолазучинської сільської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення судом норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції або ухвалення нового судового рішення,якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залученні до участі у справі.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 01 грудня 1995 року КСП «Лазучинська селянська спілка» видано державний акт на право колективної власності на землю серії НОМЕР_2 .

Відповідно до Додатку №1, що додавався до вказаного Державного акта, ОСОБА_2 включена під №11 у Списку членів КСП «Лазучинської селянської спілки» та пенсіонерів з їх числа, які раніше працювали в господарстві та залишилися його членами.

12 червня 1997 року ОСОБА_2 видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 .

Протоколом зборів співвласників паїв №1 від 09.12.1999 року прийняте рішення про розподіл земельних часток (паїв) між співвласниками ТОВ «Великий Лазучин» шляхом жеребкування, земельна ділянка під НОМЕР_4 , площею 3,11 га передана позивачу ОСОБА_2 , яка зазначена під № 11 , де проставлено її підпис.

Як вбачається із розписки спеціаліста районного відділу земельних ресурсів по В.Лазучинській сільській раді Сороки О .І. , ним здано сертифікат на право на земельну частку (пай), зокрема ОСОБА_2 (у списку під №2) взамін виданих державних актів на право приватної власності на землю.

15 грудня 1999 року Великолазучинською сільською радою для ОСОБА_2 видано Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3 на земельну ділянку площею 3,11 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Великолазучинської сільської ради Теофіпольського району. Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №139.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру на земельну ділянку 16.02.2015 року на підставі вказаного державного акта у Державному земельному кадастрі за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_5 .

Рішенням від 09.11.2018 року №43948570 державним реєстратором відмовлено у державній реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_5 , за ОСОБА_2 , оскільки подані заявником документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Під час розгляду заяви державним реєстраторам встановлено відсутність відомостей в Державному земельному кадастрі про право власності. Відповідно до інформації, яку надав відділ у Теофіпольському районі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області власник у Національній кадастровій системі відсутній, а державний акт на право власності серії НОМЕР_3 , який подав заявник для державної реєстрації права власності, в книгах видачі державних актів не зареєстрований та не видавався.

Як зазначав представник позивача копія державного акта, яка залишилася в архівних документах відділу Держземагенства у Теофіпольському районі залишилася виписаною на ім`я ОСОБА_5 .

Крім того, рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 23 червня 2017 року за ОСОБА_1 було визнано право власності на земельну ділянку площею 3,11 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Великолазучинської сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області, в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі зазначеного рішення суду, ОСОБА_1 зареєстрував право власності на спірну земельну ділянку в державному реєстрі прав та їх обтяжень. Зазначена реєстрації міститься в державному реєстрі на теперішній час.

В подальшому, рішення суду першої інстанції від 23.06.2017 року, було скасовано рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 09.11.2017 року було, в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на земельну ділянку площею 3,11 га, розташовану на території Великолазучинської сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено.

Рішенням Теофіпольського районного суду від 05 березня 2018 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 29 травня 2018 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Великолазучинської сільської ради про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку.

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_6 від 15.12.1999 року на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку під номером НОМЕР_4 площею 3,11 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Великолазучинської сільської ради Теофіпольського району .

Відмовлено в задоволенні позовів ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку виданого на ім`я ОСОБА_2 та визнання права власності на земельну ділянку за ним в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_5 за законом.

Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів і статті 15 ЦК України, де зазначено, що особа може звернутися до суду за захистом свого цивільного права, але лише у разі його порушення.

Тобто при розгляді справи суд повинен врахувати мету, з якою особа звертається до суду та з`ясувати, чи дійсно порушено право особи з огляду на зазначені положення закону, спосіб захисту порушеного права.

Як вбачається із матеріалів справи спір між позивачем та відповідачем Великолазучинською сільською радою відсутній.

Державний акт від 01.12.1995 року на право колективної власності видавався Лазучинській селянській спілці Теофіпольського району Хмельницької області.

Спірна земельна ділянка знаходиться за межами с.Великий Лазучин.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову є помилковим. Зазначеним рішенням порушуються права інших осіб.

Право позивачки на спірну земельну ділянку не визнається апелянтом, однак судом першої інстанції не вирішено питання щодо залучення його до участі по справі як сторони.

Крім того, не вирішено судом першої інстанції питання щодо залучення до участі по справі інших належних відповідачів.

Пунктами 3, 4 частини 5 статті 12 ЦПК України передбачено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, 2 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції в порушення ч.5 ст.12, ст.51 ЦПК України не вирішив питання про можливість залучення до участі у справі належних відповідачів, що унеможливлює правильне вирішення спору.

Оскільки заміна неналежного відповідача або залучення іншої особи в якості співвідповідача передбачає розгляд справи спочатку на стадії розгляду справи судом першої інстанції, апеляційний суд вказаних порушень усунути не може, так як спір між належними сторонами попередньо повинен розглядатись судом першої інстанції.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, на зазначене уваги не звернув, помилково дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України).

Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1639 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 27 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Великолазучинської сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області про визнання права власності на земельну ділянку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1639 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 травня 2019 року.

Судді: Т.О. Янчук

А.В. Купельський

О.І. Ярмолюк