ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 640/14285/18

Провадження № 22-ц/818/4468/19

13 листопада 2019 року

м.Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

за участю секретаря - Чабан А.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 05 червня 2019 року у складі судді Зуб Г.А. по справі № 640/14285/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання боргової розписки недійсною, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання боргової розписки недійсною.

В обґрунтування позову зазначає, що 21 серпня 2008 року між ним та ОСОБА_4 було досягнуто згоди щодо укладання договорів купівлі- продажу трьох земельних ділянок вартістю 296000 доларів США.

В рахунок майбутніх платежів за договорами купівлі-продажу він отримав від ОСОБА_4 165000 доларів США, еквіваленті 759 000 грн., про що склав розписку від 21 серпня 2008 року.

У зв`язку неможливістю виконання взятих на себе зобов`язань у 2008 році він повернув представнику ОСОБА_4 - ОСОБА_5 165 000 доларів США. Оригінал розписки від 21 серпня 2008 року було знищено у зв`язку із поверненням грошових коштів у повному обсязі

Незважаючи вже на фактичне виконання грошового зобов`язання за борговою розпискою, ОСОБА_2 , ОСОБА_6 подано позов до нього, ФОП ОСОБА_7 , треті особи: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 про стягнення грошових коштів на підставі розписки від 07 листопада 2008 року в розмірі 166 666,66 грн.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08 липня 2013 року, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанції позов ОСОБА_2 , ОСОБА_6 задоволено частково.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2017 року йому відмовлено у задоволенні заяви про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення суду від 08 липня 2013 року, оскільки ним не надано рішення про визнання розписки від 07 листопада 2008 року недійсною.

Зазначає, що розписка від 07 листопада 2008 року на відміну від справжньої розписки від 21 серпня 2008 року надрукована на принтері, в якій відсутнє зобов`язання щодо повернення грошових коштів. Окрім того, розписка підписана не ним, а не встановленою особою.

Просить визнати недійсною розписку від 07 листопада 2008 року та стягнути судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 05 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не надано доказів, що він не підписував розписку та не отримував грошових коштів, оскільки відповідного висновку експерта на підтвердження вказаних обставин надано не було та відповідне клопотання в суді не заявлялось.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Зазначає щодо непроведення судом почеркознавчої експертизи розписки.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідив матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи 11 липня 2012 року ОСОБА_2 як спадкоємець ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7 та ОСОБА_1 про солідарне стягнення 500 000 грн за борговою розпискою від 07 листопада 2008 року..; 168 639,81 грн. процентів за користування вказаною сумою у розмірі облікової ставки НБУ; збитків від інфляційного знецінення вказаної суми у розмірі 2000 грн.; трьох відсотків річних у розмірі 12246,58 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23 січня 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У березні 2013 року ОСОБА_2 повторно звернулась з позовною заявою про стягнення грошових коштів за розпискою від 07 листопада 2008 року.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08 липня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму грошових коштів у розмірі 83 333,33 грн. та на користь ОСОБА_6 суму грошових коштів у розмірі 83 333, 33 грн., вирішено питання судових витрат, в решті позову відмовлено

Ухвалами апеляційного суду Харківської області від 13 жовтня 2014 року та Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 липня 2013 року залишено без змін.

У вересні 2017 року ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_10 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення 08 липня 2013 року за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 22 грудня 2017 року залишеною без змін постановою апеляційного суду Харківської області від 22 березня 2018 року, в задоволенні заяви відмовлено.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, згідно з якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 626, частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

При розгляді справ судами встановлено, що 07 листопада 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_1 продав ОСОБА_4 26/100 часток земельної ділянки площею 2,0288 гектари, розташованої на території Окунівської сільської ради Чорноморського району АРК.

В рахунок оплати вартості земельної ділянки ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_4 500 000 грн., про що свідчить розписка написана власноручно ОСОБА_1 07 листопада 2008 року.

20 березня 2009 року ОСОБА_4 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ 978646 актовий запис № 49, вказана земельна ділянка має сільськогосподарське призначення та була надана для ведення особистого селянського господарства.

Судовим рішенням Чорноморського районного суду АР Крим від 25 лютого 2013 року визначено, що договір купівлі-продажу від 07 листопада 2008 року, за яким ОСОБА_1 продав земельну ділянку, є нікчемним, оскільки його недійсність прямо передбачена Законом.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалами апеляційного суду Харківської області від 13 жовтня 2014 року та Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму грошових коштів у розмірі 83 333, 33 грн., та на користь ОСОБА_6 суму грошових коштів у розмірі 83 333, 33 грн.

Обґрунтовуючи необхідність звернення з окремим позовом представник позивача зазначає, що кошти за цією розпискою отримано не було та її він не підписував. Про існування розписки від 07 листопада 2008 року йому стало відомо під час апеляційного перегляду даного рішення у 2017 році.

В суді апеляційної інстанції представник позивача не зміг навести поважні причини, чому при розгляді справи про стягнення заборгованості позивачем не оскаржувалась спірна розписка та не заявлялось клопотання про призначення експертизи.

Відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивач оспорює дійсність розписки, на підставі якої з нього стягнуто кошти, тобто по суті не погоджується з судовим рішенням про стягнення з нього коштів та оскаржує їх шляхом подання окремого позову.

Розписка є одним з доказів, на підставі якого ухвалено рішення від 08 липня 2013 року.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтовано висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують. Ухвала постановлена з дотриманням вимог процесуального права. Підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 05 червня 2019 року - залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 листопада 2019 року.

Головуючий - А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

І.С. Сащенко