Справа № 199/6376/19
(2/199/3056/19)
РІШЕННЯ

Іменем України

„11 листопада 2019 року м. Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

секретар судового засідання - Перетятько А.В.,

за участі позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом (при заочному розгляді справи) ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . У вказаному будинку, окрім неї (позивача), зареєстрований її знайомий: ОСОБА_2 (відповідач-1), проте, з 2017 року відповідач у вказаному будинку не проживає.

Позивач зазначає, що між нею та відповідачем виникла суперечка, у зв`язку з чим позивач змушена звернутися до суду із вказаним позовом; позивач з відповідачем тривалий час не спілкуються, відповідач не повідомив позивачу адресу свого проживання, тому позивач не має можливості провести зняття особи х реєстрації у добровільному порядку; відповідач не проживає у будинку позивача, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, його особистих речей у будинку немає; перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачу не чинили, він добровільно визначив собі інше місце проживання і жилим приміщенням не користується.

Предмет позову становить вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Відповідач не скористався правом брати участь у судових засіданнях та в силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення.

Процесуальні дії у справі: судом було задоволено клопотання представника позивача про забезпечення доказів шляхом допиту свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Як встановлено судом на підставі доказів, наданих суду у порядку ст. 76 80 ЦПК України, позивач є власником житлового приміщення житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.01.2016, індексний номер 51486514, зареєстрованого Дніпропетровським міським управлінням юстиції (а.с. 6).

Місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13) з 05.02.2015, що підтверджується відповідною інформацією на запит суду.

За зазначеною адресою відповідач не проживає з 2017 року.

Зазначений висновок суд робить на підставі пояснень свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які дали майже аналогічні пояснення, свідчили, що вони сусіди з позивачем, відповідача ніколи не бачили, відомо, що він начебто з Донецької області і позивач його реєструвала, щоб він тут отримував пенсію; на підставі акту № 1 від 30.07.2019 про не проживання відповідача у будинку АДРЕСА_1 , складеного у присутності двох свідків (сусідів) (а.с.7).

Правовідносини між сторонами виникли із захисту права власності.

Дослідивши докази, надані в порядку ст.ст. 76 80 ЦПК України, розв`язуючи позовну вимогу, суд керується наступним.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Як встановлено судом в цій справі, учасники справи не є членами сім`ї позивача у розумінні ст. 64 ЖК УРСР (відповідач з 2017 року у будинку не проживає, спільне господарство з позивачем не веде), тому суд погоджується із слушністю доводів позивача в тій частині, що реєстрацією місця проживання відповідача за адресою належного позивачеві на праві приватної власності майна створюються перешкоди в реалізації в повному обсязі прав, як власника, у зв`язку з чим порушені права підлягають поновленню у спосіб, визначений позивачем (ст. 16 ЦК України), та на підставі ст. 383, 391 ЦК України.

Таким чином, вочевидь, що відповідач не є членом сім`ї позивача, та наявність волевиявлення відповідача на окреме від житла позивача проживання. У зв`язку із зазначеним не підлягають застосуванню до правовідносин приписи ст.ст. 71,72 ЖК УРСР, на які позивач також посилалася, оскільки учасники справи не є членами сім`ї.

Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Керуючись ст. 13, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, ч. 1, ч. 6, ч. 8 ст. 259, ст.ст. 263, 264, 265, 268, ч. 2 ст. 272, ст.ст. 273, 280-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 (сорок) коп.

Дата складення повного судового рішення 21 листопада 2019 року.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку д Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї

11.11.2019