Дата документу 04.01.2019 Справа № 323/111/18
ЗапорізькИЙ Апеляційний суд
Є.У. № 323/111/18 Головуючий у І-й інстанції: Мінаєв М.М.
Провадження № 22-ц/807/217/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 січня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Онищенко Е.А.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 16 липня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначало, що 07.03.2011 р. між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір без номеру, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 18000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач порушує вимоги кредитного договору, а саме не виконує в обумовлені строки зобов'язання щодо сплати кредиту та відсотків. У зв'язку з цим, станом на 25.12.2017 р. виникла заборгованість відповідача за кредитним договором у розмірі 53608,05 грн., в тому числі 21276,11 грн. основної суми кредиту, 14715,67 грн. процентів за користування кредитом, 14587,32 грн. пені, 3028,95 грн. штрафу.

Посилаючись на зазначені обставини просило суд, стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача.

В обґрунтування позову зазначав, що кредитні відносини між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» виникли на підставі договору № SAMDN6519 від 05.01.2013 року, за яким йому був наданий кредит шляхом встановлення кредитного ліміту на суму 16000,00 грн. на платіжній картці зі сплатою відсотків за користування кредитом за ставкою 30,00 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дій кредитної картки НОМЕР_1, а саме до 01.04.2020 року. Однак в подальшому, а саме 12.03.2017 року, невстановлена особа шахрайським способом отримала доступ до кредитного рахунку ОСОБА_3, з якого зняла кредитні кошти в сумі 8316,64 грн. Про факт несанкціонованого доступу до кредитного рахунку ОСОБА_3 негайно після того, як дізнався про це, повідомив оператора ПАТ КБ «Приватбанк» та заблокував кредитний рахунок, звернувся з повідомленням про злочин до Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області, а також звернувся до банку з письмовою заявою про свою непричетність до зняття коштів з кредитної картки 12.03.2017 року.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, зарахувати на його кредитний рахунок кошти у сумі 8316,64 грн., несанкціоновано списані банком 12.03.2017 року, а також стягнути з банку пеню з розрахунку 0,1% від суми неналежного переказу за кожний день, починаючи з дня такого переказу і до дня подання зустрічного позову, а також зобов'язати банк здійснити відповідний перерахунок фінансового стану на картковим рахунком НОМЕР_1

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 16 липня 2018 року в задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено частково.

Зобов'язано Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» відновити залишок коштів на кредитному рахунку, відкритому ОСОБА_3 на підставі угоди № SAMDN6519 від 05.01.2013 року, шляхом зарахування на вказаний кредитний рахунок суми недозволеної операції у розмірі 8316,64 грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 пеню за здійснення неналежного переказу за період з 12.03.2017 року по 12.03.2018 року у розмірі 3035,58 грн.

В задоволенні решти зустрічних позовних вимог - відмовити.

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задовольнити, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити та стягнути з відповідача судові витрати.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позовні вимоги банку ґрунтуються на тому, що кредитні відносини між ним та ОСОБА_3 виникли у зв'язку з поданням останнім Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 07.03.2011 року.

Посилання на укладання кредитного договору між сторонами саме 07.03.2011 року міститься як у позовній заяві (а.с. 2, 4), так і в уточненій позовній заяві (а.с. 39, 41), відзиві на зустрічний позов (а.с. 132), відповіді на відзив на первісний позов (а.с. 145).

Водночас банком надана фотокопія Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 07.03.2011 року на бланку

№ 202536048, яка належним чином не заповнена, а саме: в ній не зазначено, який вид картки клієнт мав намір отримати (кредитну, дебетову, пенсійну, ощадну тощо), та чи була клієнту взагалі видана якась картка і якого виду, оскільки номер відповідної картки та підпис клієнта про її отримання у Заяві відсутні.

Судом першої інстанції враховано, що згідно наданої банком виписки про рух коштів по рахункам ОСОБА_3, кредитних операцій по цим рахункам в період з 07.03.2011 року до 05.01.2013 року не здійснювалось.

Разом з цим, 05.01.2013 року між сторонами був укладений договір про надання банківських послуг за № SAMDN6519, на підставі якого ОСОБА_3 була видана кредитна картка НОМЕР_1 з кредитним лімітом 16000,00 грн., що самим ОСОБА_3 не оспорюється, і тому в силу ст. 82 ЦПК України окремому доказуванню не підлягає.

Крім того, під час листування з ОСОБА_3 з приводу списання коштів з кредитного рахунку останнього, що сталося 12.03.2017 року, банк також посилається лише на договір № SAMDN6519 від 05.01.2013 року (листи від 20.03.2017 року (а.с. 84), від 05.04.2017 року (а.с. 87), від 01.06.2017 року (а.с. 92)).

Суд першої інстанції, досліджуючи обставини справи, врахував не спростовані банком пояснення відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_5, що 07.03.2011 року ОСОБА_3 отримав в банку дебетову платіжну картку для отримання заробітної плати, і вона не була призначена для здійснення кредитних операцій. Кредитну картку ОСОБА_3 отримав лише 05.01.2013 року саме на підставі договору № SAMDN6519, і періодично користувався кредитними коштами за допомогою платіжної картки НОМЕР_1.

Вказані ствердження ОСОБА_3 матеріалам справи не суперечать і банком не були спростовані, а надана банком довідка про видані на ім'я ОСОБА_3 кредитні картки лише підтверджує пояснення останнього (а.с. 217).

З огляду на це, суд першої інстанції дійшов висновку, що між банком та ОСОБА_3 в різні періоди часу було укладено два договори про надання банківських послуг: 07.03.2011 року - на надання банківських послуг, пов'язаних з обслуговуванням дебетової платіжної картки, і 05.01.2013 року - на надання банківських послуг, пов'язаних з обслуговуванням кредитної картки.

Заявивши вимогу про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором від 07.03.2011 року, банк не надав жодного належного, допустимого та достовірного доказу, що 07.03.2011 року був укладений саме кредитний договір, і що на підставі нього між сторонами виникли кредитні правовідносини, а тому первісний позов суд першої інстанції залишив без задоволення.

В апеляційній скарзі ПАТ«ПриватБанк» не зазначає про неправильність висновків суду першої інстанції в цій частині, посилається лише на порядок дій клієнта банку у разі втрати ним платіжної картки. та зазначає, що клієнт сам не вживав заходи на запобігання втраті картки, та можливо розголосив інформацію про номер телефону та картки, що сприяло здійсненню фінансової операції по списанню коштів.

Суд першої інстанції виходив з того, що встановлення судом факту укладення між сторонами кредитного договору від 05.01.2013 року на цей висновок не впливає, оскільки вимог про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором, укладеним 05.01.2013 року, банк не заявив, а в силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судова колегія також звертає увагу на те, що банк, посилаючись на те, що відповідачеві було встановлено кредитний ліміт у розмірі 18 000 гр. жодними доказами це не підтверджує, у заяві анкеті від 7 березня 2011 року про встановлення будь-якого кредитного ліміту не зазначено.

Надаючи до суду витяг з Умов та правил надання банківських послуг в «ПриватБанку», позивач разом з тим не надав жодних відомостей про те, коли були встановлені та затверджені ці умови, чи відносяться вони до періоду укладення з відповідачем кредитного договору.

Ці Умови не містять відомостей про відповідача, не підписані ним, а тому не можуть підтверджувати факт наявності кредитних зобов'язань відповідача, що узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 05.03.2018 по справі №192/156/17-ц.

Тож немає підстав для висновку про те, що саме надані позивачем Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору в 2011 році, що саме на ці Умови, погодився відповідач (що також узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 16.01.2018 по справі №128/4810/15-ц, у постанові від 30.01.2018 по справі №128/4810/15-ц, постанові від 18.04.2018 по справі №234/10860/16-ц та постанові від 11.07.2018 року у справі №356/1261/16-ц).

Суд першої інстанції встановив, що в період з 05.01.2013 року по 11.03.2017 року між сторонами існували кредитні відносини, які не охоплюються ані предметом первісного позову, ані предметом зустрічного позову, а тому суд першої інстанції до їх аналізу та правової оцінки не вдавався та в цій частині судове рішення не оспорено.

Так, станом на 12.03.2017 року ОСОБА_3 користувався кредитною карткою

НОМЕР_1, що учасниками справи не заперечується і окремому доказуванню не підлягає.

Водночас, згідно виписок по картці (рахунку) НОМЕР_1 (а.с. 107-108, 150), 12.03.2017 року банком була емітована кредитна картка (активований додатковий рахунок) № 705244, за допомогою якого кредитний ліміт по картці був збільшений до 18000,00 грн. та протягом короткого проміжку часу за допомогою цієї додаткової картки були здійснені кредитні операції на загальну суму 8316,64 грн.: зняття готівкових коштів через банкомат, купівля товару за системою «Оплата частинами», включаючи страховий платіж, оплата телекомунікаційних послуг.

При цьому всі зазначені кредитні операції були вчинені у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області.

Суд першої інстанції дослідив, що за твердженням ОСОБА_3, він жодного відношення до вказаних вище кредитних операцій не має: кредитну картку № 705244 він не отримував та видати її не просив, після надходження на його мобільний телефон підозрілих дзвінків та смс-повідомлень про спробу зняти гроші з його картки негайно повідомив про це оператора банку за телефоном 3700, і через деякий час картку було заблоковано.

Крім того, ОСОБА_3 звернувся до Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області із заявою про вчинення щодо нього злочину за фактом несанкціонованого заволодіння коштами з його кредитного рахунку (а.с. 89). За вказаною заявою до ЄРДР були внесені відомості про кримінальне провадження № 0000292 від 13.03.2017 року, досудове розслідування по якому триває.

Суд також бере до уваги, що 12.03.2017 року - це вихідний день (неділя), тоді як ОСОБА_3, згідно наданої суду копії наказу директора ТОВ «Оріхівський завод сільськогосподарських машин «АГРОТЕХ» від 03.2017 року № 11.2, як майстер вказаного підприємства, на 12.03.2017 року був включений до чергової бригади для відвантаження готової продукції, у зв'язку з чим знаходився на робочому місці у м. Оріхів, а не у м. Кривий Ріг.

Таким чином, у подіях 12.03.2017 року наявні ознаки того, що невстановлені особи у спосіб, що не залежав від волі ОСОБА_3, протиправно отримали доступ до його кредитного рахунку, внаслідок чого отримали можливість розпорядитись доступними на ньому кредитними коштами всупереч волі власника рахунку.

Суд першої інстанції відхилив доводи банку про те, що запроваджена ним система захисту від несанкціонованого доступу до банківських рахунків є технічно досконалою й неуразливою перед спробами протиправного втручання, а тому лише клієнт відповідає за отримання неналежними особами інформації про засоби доступу до його рахунку (логінів, паролів, ОТП-паролів, CVC-кодів, номерів мобільних телефонів тощо), а також несе ризик негативних наслідків недотримання заходів щодо збереження такої інформації.

При цьому він послався на правові позиції Верховного суду України , (постанова Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, постанови Верховного Суду від 14 лютого 2018 року 3 справі № 127/23496/15-ц,а також від 20.06.2018 року у справі № 691/699/16-ц), за якими тягар доведення вчинення клієнтом банку дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, покладається саме на банк.

Недоведення такої поведінки клієнта у сукупності з наявністю даних про те, що він, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомив банк та правоохоронні органи про цей факт, з урахуванням наявності кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, виключає відповідальність клієнта банку за таке списання коштів.

Враховуючи, що під час розгляду цієї справи банк не надав жодного доказу на підтвердження вчинення ОСОБА_3 дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за його кредитною карткою, суд першої інстанції частково задовольнив зустрічний позов.

При цьому він виходив з того, що ОСОБА_3 платіжну картку № 705244 не отримував і жодних операцій за її допомогою не ініціював.

З посиланням на положення ст. 1073 ЦК України, за якими у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом, а також на п. 37.2 статті 37 Закону України Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» за якими у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними, суд частково задовольнив зустрічний позов

Відповідно до пунктів 7, 8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затвердженого постановою правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Тому з посиланням на норми чинного законодавства, суд першої інстанції задовольнив вимоги зустрічного позову щодо відновлення залишку коштів на кредитному рахунку ОСОБА_3 шляхом зарахування на нього суми недозволеної операції у розмірі 8316,64 грн., а також щодо стягнення з банка пені у розмірі 3035,58 грн.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційна скарга не містить ані доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 отримував платіжну картку № 705244 та здійснював фінансові операції за її допомогою, ані переконливих спростувань висновків суду щодо виникнення заборгованості за кредитним договором від 7.3.2011 року.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні основних позовних вимог та часткове задоволення зустрічних позовних вимог.

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 16 липня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 4 січня 2019 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

Е.А.Онищенко