Справа № 309/3571/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 листопада 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кондора Р.Ю., Собослой Г.Г.

за участю секретаря судового засідання: Юрочко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Грица Ярослав Маркович на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 03 липня 2019 року, ухваленого суддею Орос Я.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до Ізянської сільської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , де третьою особою без самостійних вимог на предмет спору є: приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь Сергій Іванович, про скасування рішення сільської ради та реєстрації права власності на земельну ділянку, -

встановив:

ОСОБА_2 звернулася до Хустського районного суду з позовом до Ізянської сільської ради, ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь С.І. про скасування рішення та реєстрації права власності на земельну ділянку.

Позов вмотивовано тим, що їй стало відомо, що 16.11.2018р. приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь С. І. здійснено реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер :001:0306 площею 0,224 га. по АДРЕСА_1 .

Дана реєстрація здійснена на підставі архівного витягу з рішення виконкому Ізянської сільської ради народних депутатів від 25.12.1997 р. № 115.

Однак даною земельною ділянкою ОСОБА_1 ніколи не користувався, і у даному рішенні не вказано, що передається саме ця земельна.

Вона з своїм чоловіком писали заяви щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення частини спірної земельної ділянки у власність, однак, а ні її, а ні чоловіка заяви не були розглянуті.

Реєстрація та набуття права власності на дану земельну ділянку відбулася на підставі архівного витягу № 219 від 13.06.2018 р. рішення виконкому Ізянської сільської ради народних депутатів від 25.12.1997 року, хоча відповідно до ст. 26 Закону України « Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо врегулювання земельних відносин.

Відповідно до ст. 3 ЗК України в редакції 1990 року, яка діяла на момент прийняття оспорюваного рішення визначалось делегування повноважень передачі та вилучення земельних ділянок, однак у рішенні виконкому Ізянської сільської ради, яке стало підставою для реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку не міститься посилання на делегування повноважень сесії сільської ради щодо передачі земельних ділянок у власність, як і не зазначено рішення про передачу земельної ділянки ОСОБА_1 у власність. Тобто, виконавчому комітету Ізянської сільської ради не були делеговані повноваження щодо приватизації земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що визначено в ст. 6 ЗК України в редакції 1990 року.

З відповіді Ізянської сільської ради на адвокатський запит стало відомо, що відповідно до рішення № 115 виконкому Ізянської сільської ради народних депутатів від 25.12.1997 р. ОСОБА_1 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0.25 га. в АДРЕСА_1 .

Земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 » дійсно передавалась ОСОБА_1 , однак в подальшому була ним відчужена і на сьогоднішній день ця земельна ділянка має зовсім інший кадастровий номер та власником цієї земельної ділянки є зовсім інша особа. Отже, рішення виконкому стосувалося зовсім іншої земельної ділянки.

Посилаючись на викладене просила суд: 1) визнати незаконним та скасувати рішення ВК Ізянської сільської ради №115 від 25.12.1997 в частині передачі земельної ділянки площею 0,25 га гр. ОСОБА_1 ; 2) визнати недійсною та скасувати реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 0,224 га, кадастровий номер :02:001:0306, здійснену на підставу даного рішення.

Ухвалою Хустського районного суду від 23.04.2019 залучено до участі у справі у якості співвідповідача ОСОБА_3 .

Рішенням Хустського районного суду від 03 липня 2019 року позов задоволено.

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом не встановлено факту порушення прав позивача. В позовній заяві також жодним чином не обґрунтовано, в чому полягає порушення прав позивача. Також суд дійшов помилкового висновку щодо незаконності рішення Ізянської сільської ради від 25.12.1997. Посилається на те, що судом порушено статтю 1 Першого протоколу до ЄКЗПЛ. Крім того апелянтом виявлено, що при зверненні до суду ОСОБА_2 вдалася до маніпуляції з автоматизованим розподілом справ між суддями, оскільки така декілька разів зверталася з даним позовом до тих пір, поки розподіл її не влаштував, а інші позови були повернуті судом за її заявою.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що така підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що 16.11.2018 р. приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь С. І. здійснено реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер :001:0306 площею 0,224 га. по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (а.с.9).

Дана реєстрація здійснена на підставі архівного витягу № 219 від 13.06.2018 р. з рішення виконкому Ізянської сільської ради народних депутатів від 25.12.1997 р. № 115. (а.с.10)

Із вказаного архівного витягу вбачається, що відповідачу ОСОБА_1 на підставі рішення виконкому Ізянської сільської ради № 115 від 25 грудня 1997 року передали у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_2 площею 0,25 га.

Згідно договору купівлі-продажу від 22.11.2018 ОСОБА_1 відчужив ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,224 га з кадастровим номером :001:0306 (а.с.41, 42).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості.

Однак апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно зі ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Також обраний спосіб захисту повинен відповідати критеріям ефективності, тобто повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Крім того, згідно усталеної практики ЄСПЛ, щоб «цивільний» аспект пункту 1 статті 6 Конвенції був застосовним, має існувати спір («contestation» у французькому тексті) щодо «права цивільного характеру», яке принаймні небезпідставно можна назвати таким, що визнане національним законодавством, незалежно від того, чи захищене воно також Конвенцією. Спір має бути реальним та серйозним; він може стосуватися не лише фактичного існування права, але і його обсягу та способу здійснення; і, насамкінець, результат провадження повинен мати безпосереднє вирішальне значення для відповідного права, при цьому самих лише опосередкованих зв`язків або непрямих наслідків для застосування пункту 1 статті 6 Конвенції недостатньо (див., серед нещодавніх джерел, рішення у справі «Регнер проти Чеської Республіки» [ВП] (Regner v. the Czech Republic) [GC], заява № 35289/11, пункт 99, від 19 вересня 2017 року).

Отже, в судовому порядку підлягає захисту лише порушене право. А звідси, особа, яка звертається до суду повинна належним чином обґрунтувати в чому саме полягає погіршення її прав та надати відповідні докази на підтвердження цього. При цьому такий спір повинен бути реальним, тобто мати під собою конкретні правові підстави та підґрунтя, а не ілюзорним чи теоретичним.

Всупереч вказаному, позивачем належним чином не обґрунтовано та не зазначено в чому саме полягає порушення її прав оскаржуваним рішенням сільської ради та реєстрацією за відповідачем земельної ділянки.

Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність у позивача хоч якихось майнових прав на спірну земельну ділянку чи її частину. Така земельна ділянка ніколи не перебувала у власності чи користуванні позивача, позивач не являється суміжним землекористувачем відносно спірної ділянки, доказів того, що позивач має певні обґрунтовані очікування щодо отримання у власність чи користування спірної земельної ділянки матеріали справи не містять.

В одному з абзаців позовної заяви ОСОБА_2 вказано, що вона з своїм чоловіком писали заяви щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення частини спірної земельної ділянки у власність, однак, а ні її, а ні її чоловіка заява не були розглянуті.

Така заява від 16.10.2018 наявна в матеріалах справи (а.с.20), однак з неї неможливо встановити приблизне місце розташування земельної ділянки, яку мала намір приватизувати позивачка (зазначена у якості додатку до заяви схема розміщення земельної ділянки не долучена позивачем), як і не можливо встановити чи позивач просить передати їй у власність земельну ділянку, що перебуває в її користуванні (ч.1 ст. 118 ЗК України), чи про намір одержання безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності (ч.6 ст.118 ЗК України).

Водночас з листів Ізянської сільської ради від 25.10.2018 (а.с.15), 05.11.2018 (а.с.16), 22.11.2018 (а.с.11), вбачається, що така заява була подана в порядку ч. 6 ст. 118 ЗК України, позаяк органом місцевого самоврядування в порядку ч. 4 ст. 116 ЗК України (яка регулює підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності) з`ясовувалось питання чи не використовувала вже ОСОБА_2 своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки по даному виду користування.

Апеляційний суд констатує, що саме по собі подання особою заяви до сільської ради в порядку ч. 6 ст. 118 ЗК України, за відсутності відповідного рішення сільської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не свідчить про виникнення у такої особи якихось майнових прав на відповідну земельну ділянку, та не може розцінюватися як доказ виникнення у особи обґрунтованого очікування на отримання земельної ділянки у власність. Отже, зазначена вище заява ОСОБА_2 від 16.10.2018 не підтверджує факту виникнення у неї якихось майнових прав на спірну земельну ділянку.

Крім цього, листом Ізянської сільради за №02-36/1055 від 28.12.2018 року адресованого ОСОБА_2 зазначено, що її заява за вхідним №02-38/565 від 16.10.2018 року про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою про надання земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,1200 га в с. Іза, урочище «Діл» була внесена на розгляд 28 сесії 7 скликання Ізянської сільради від 20.12.2018 року для прийняття відповідного рішення. Та за результатами голосування рішення про надання Вам дозволу на розробку проекту землеустрою про надання земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства не було прийнято (а.с. 213).

Актом постійної депутатської комісії з аграрних питань та соціального розвитку села від 23.08.2018 року затвердженого рішенням 27 сесії 7 скликання Ізянської сільради від 07.11.2018 року стверджено, що на місці розгляду спору по АДРЕСА_2 . АДРЕСА_1 встановлено, що за Державним актом на право власності на земельну ділянку який було видано попередньому власнику ОСОБА_5 , що згодом відчужена ОСОБА_6 (чоловік позивачки) суміжними землекористувачами є : дорога (землі загального користування); ОСОБА_7 і ОСОБА_8 (як пояснили сторони, що це мати відповідача). Зі слів учасників справи, земельна ділянка, яка надана ОСОБА_1 , належала раніше ОСОБА_8 . Комісією встановлено, що межа між земельними ділянками ОСОБА_6 та ОСОБА_1 проходить у вигляді стовпчиків та металевої сітки, що відповідає матеріалам технічної документації із землеустрою по встановленню (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості виготовленої для ОСОБА_1 та даним Державного земельного кадастру України на земельну ділянку ОСОБА_6 з кадастровим номером :01:001:0055. За результатом розгляду заяви ОСОБА_1 на місцевості з врахуванням наданих матеріалів, комісія вирішила рекомендувати сесії Ізянської сільради погодити ОСОБА_1 межі земельної ділянки площею 0,2240 га. без підпису суміжного землевласника ОСОБА_6 (а.с. 210).

Тобто, з Акту постійної депутатської комісії з аграрних питань та соціального розвитку села від 23.08.2018 року не вбачається, що ОСОБА_2 є суміжним землекористувачем чи землевласником із земельною ділянкою площею 0,2240 га., що знаходиться в АДРЕСА_1 , яка надана ОСОБА_1 у приватну власність.

Стосовно доводів ОСОБА_2 про те, що виконавчий комітет Ізянської сільради не уповноважений був приймати рішення № 115 від 25.12.1997 року про приватизацію земельних ділянок, стосовно ОСОБА_1 . То з цього доводу колегія суддів зазначає наступне. Так представник Ізянської сільради Аннишинець М.В ОСОБА_9 пояснив, що виконком Ізянської сільради приймаючи рішення № 115 від 25.12.1997 року про приватизацію земельних ділянок діяв у відповідності до повноважень наділених Ізянською сільською радою. А надати відповідне рішення сесії Ізянської сільради не представляється можливим внаслідок пожежі, яка мала місце ІНФОРМАЦІЯ_1 року в кабінеті секретаря Ізянської сільради, що доводиться Технічним висновком з дослідження пожежі №10. Разом з цим, рішенням 25 сесії 5 скликання Ізянської сільради від 02.12.2009 року затверджено зокрема і рішення № 115 виконкому Ізянської сільської ради від 25.12.1997 року про передачу земельних ділянок в приватну власність громадян с. Іза, згідно додатків, (а.с. 93).

Узагальнюючи наведене апеляційний суд констатує, що позивакою не доведено належними та допустимими доказами факту порушення її прав оскаржуваним рішенням сільської ради та реєстрацією земельної ділянки за відповідачем, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову.

Суду першої інстанції залишив поза увагою наведені доводи, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1057,20 грн., що понесений за подання апеляційної скарги.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 141, 367, 374, 376, 381, 382 і 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Грица Ярослав Маркович, задовольнити.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 03 липня 2019 року скасувати та ухвали нове судове рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову про скасування рішення сільської ради та реєстрації права власності на земельну ділянку.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1057,20 грн., судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 21 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді