ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

14 листопада 2019 року

м. Харків

Справа № 624/946/16-ц

Провадження № 22-ц/818/4648/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

Суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря Кучер Ю.Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Приватне підприємство «Агропрогрес»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Агропрогрес» про визнання недійсним договору оренди землі та повернення земельної ділянки, за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Агропрогрес» на заочне рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 23 квітня 2019 року (головуючий суддя першої інстанції Єрьоміна О.В.),-

в с т а н о в и в :

У грудні 2016 року позивач звернувся до Кегичівського районного суду із позовом до ПП «Агропрогрес» про визнання недійсним договору оренди землі. На підставі п.2ч.1,ч.4 ст 31 ЦПК України вказаний позов було передано до Сахновщинського районного суду у червні 2018 року.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 посилається на те, що є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4.33 га, кадастровий номер 0:09:002:0006, яка розташована на території Кегичівської селищної ради Кегичівського району Харківської області, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю № 406, виданого Кегичівською райдержадміністрацією 15.03.2004 року на підставі розпорядження Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області від 29.10.2003 року № 448.

Відповідно до даних Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 75668659 ОСОБА_1 стало відомо, що належна йому земельна ділянка знаходиться в оренді приватного підприємства «Агропрогрес» згідно договору оренди землі б/н від 10.04.2013 року строком дії 10 років. На підставі вказаного договору зареєстровано право оренди вказаної земельної ділянки 22 травня 2014 року, номер запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про інше речове право 5751083.

Позов мотивовано тим, що договір оренди підписаний не ним особисто, а іншою особою. У зв`язку з викладеними обставинами ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір оренди земельної ділянки б/н від 10 квітня 2013 року, укладений між позивачем та ПП «Агропрогрес», зобов`язати ПП «Агропрогрес» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення сільськогосподарського виробництва площею 4.3263 га, кадастровий номер :09:002:0006, яка розташована на території Кегичівської селищної ради Кегичівського району Харківської області, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ХР 140347, а також просить стягнути з ПП «Агропрогрес» на свою користь судові витрати.

Заочним рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області від 23 квітня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки б/н від 10 квітня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ПП «Агропрогрес», на підставі якого 22 травня 2014 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,3263 га, кадастровий номер :09:002:0006, яка розташована на території Кегичівської селищної ради Кегичівського району Харківської області, номер запису про інше речове право 5751083, який внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора Кегичівського районного управління юстиції Харківської області Рогача М.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 13248095 від 24.02.2014 року.

Зобов`язано ПП "Агропрогрес" повернути ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,3263 га, кадастровий номер :09:002:0006, яка розташована на території Кегичівської селищної ради Кегичівського району Харківської області, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 406, виданого Кегичівською райдержадміністрацією 15.03.2004 року на підставі розпорядження Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області № 448 від 29.10.2003 року.

Стягнуто з ПП «Агропрогрес» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1102 грн. 40 коп. та витрати на проведення судово-почеркознавчої експертизи у розмірі 5720 грн, а всьог: 6822 грн. 40 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що було відсутнє волевиявлення ОСОБА_1 на укладення договору оренди земельної ділянки, підпис в договорі не його, тому вищезазначений правочин є недійсним і позовні вимоги підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції ПП «Агропрогрес» звернулось з апеляційною скаргою в якій просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, стягнути з позивача сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір.

Апелянт вважає, що рішення суду є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки його прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ХР №140347, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності за № 406, виданого Кегичівською райдержадміністрацією 15.03.2004 року на підставі розпорядження Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області від 29.10.2003 року № 448 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

В апеляційній скарзі зазначає, що протягом 2004-2018 років ОСОБА_1 отримував орендну плату за використання спірної земельної ділянки, у тому числі і за спірним договором оренди землі з 2013 року як в натуральній, так і в грошовій формі. Також апелянт наголошує, що позивачем не зазначено у чому саме полягає порушення його права, що суд першої інстанції і не з`ясував з врахуванням встановлених по справі фактичних обставин.

Вважає, що суд, вирішуючи спір по суті врахував лише один доказ, а саме висновок експерта. При цьому, на думку апелянта, відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу.

Зазначає, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення, на переконання апелянта, повинен був врахувати поведінку позивача у контексті положень цивільного законодавства про укладення та зміну договору, зокрема, якщо орендодавець вчасно та у повному обсязі протягом періоду після укладення договору отримує орендну плату, а орендар використовує земельну ділянку за її призначення, то слід вважати правочин вчиненим.

До апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. У відзиві зазначає, що оскаржуване рішення відповідає вимогам чинного законодавства, суд ухвалюючи рішення дослідив належним чином всі надані суду докази дійшовши обґрунтованого висновку.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 406, виданого Кегичівською райдержадміністрацією 15.03.2004 на підставі розпорядження Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області від 29.10.2003 року № 448 власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,33 га, кадастровий номер :09:002:0006, яка розташована на території Кегичівської селищної ради Кегичівського району Харківської області Є ОСОБА_1 . (а.с.4).

З копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості від 13.12.2016 № 75668659 вбачається, що право власності на земельну ділянку площею 4,3263 га, кадастровий номер :09:002:0006, розташованої на території Кегичівської селищної ради Кегичівського району Харківської області, орендодавцем якої є ОСОБА_1 , знаходиться в оренді ПП «Агропрогрес», згідно договору оренди землі № б/н від 10.04.2013 строком на 10 років, на підставі якого зареєстроване право оренди вказаної земельної ділянки 22.05.2014, номер запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про інше речове право 5751083, внесений до Державного реєстру речових правна нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора Кегичівського районного управління юстиції Харківської області Рогача М.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 13248095 від 22.05.2014 (а.с.6).

Відповідно до договору оренди № б/н від 10.04.2013 було укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на 10 років, на підставі якого 22 травня 2014 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,33 га, кадастровий номер :09:002:0006, яка розташована на території Кегичівської селищної ради Кегичівського району Харківської області, номер запису про інше речове право 5751083, який внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора Кегичівського районного управління юстиції Харківської області Рогача М.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 13248095 від 22.05.2014 (а.с. 113).

Позивачем до суду першої інстанції у лютому 2017 року подано заяву про призначення судової експертизи,Ю в якій просив провести експертизу щодо виконання підпису у спірному договорі оренди землі (а.с. 21).

З висновку судово-почеркознавчої експертизи №27783/27784/18-32 від 21.01.2019, вбачається, що підписи від імені ОСОБА_1 , які містяться у графі «Орендодавець» у рядку « ОСОБА_1 » кожного примірника договору оренди земельної ділянки № б/н від 10.04.2013, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою. Підписи від імені ОСОБА_1 , які містяться у графі «Земельну ділянку передав: ОСОБА_1 » у рядку «/підпис/» кожного примірника акту передачі-прийому земельної ділянки згідно з договором, у графі «Орендодавець ОСОБА_1 » кожного примірника акту визначення меж земельної ділянки в натурі, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою. (а.с.167-177).

На спростування доводів поданої апеляційної скарги на рішення суду, судова колегія зазначає про таке.

Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, тобто права власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи (частина перша статті 4 Закону ).

Положеннями частини першої статті 16 Закону «Про оренду землі» передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Частиною четвертою статті 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частиною першою статті 626 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

У відповідності до ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтями 18, 20, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права на підставі укладеного договору оренди земельної ділянки.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що визначено у ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Аналогічні приписи щодо державної реєстрації прав на нерухомість містить ч. 1 ст. 182 ЦК України.

Пунктом 4 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 17.10.2013 р. № 868 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) у Державному реєстрі прав визначено, що реєструються речові права та їх обтяження на об`єкти нерухомого майна, а саме на земельну ділянку, підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду або їх окремі частини, квартиру, житлове та нежитлове приміщення.

За своєю правовою природою державна реєстрація є лише фактом офіційного визнання речових прав на нерухоме майно, самі ж ці права, як слідує із норм ст.ст. 11, 202, 626 ЦК України, виникають із правочинів, зокрема договорів.

Частиною 2 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Суд першої інстанції оцінив зібрані у справі докази в їх сукупності, встановив, що позивач оспорюваний договір оренди земельної ділянки своїм підписом не скріплював, згоду на їх укладення не надавав, та прийшов до правильного висновку, що відповідно до статей 203, 215 ЦК України оспорюваний договір є недійсними.

Сумніви відповідача щодо висновку експертизи і посилання на те, що суд ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог врахував лише один доказ, а саме висновок експерта, слід зазначити наступне.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пунктом першим частини першої статті 103 ЦПК України передбачено, що суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення вимог позивача врахувавши висновок експерта, оскільки він надав суду докази того, що він не підписував оспорюваний ним договір. При цьому, відповідач заперечуючи щодо висновку почеркознавчої експертизи, ні в суді першої інстанції ні в суді апеляційної інстанції не спростував висновок судової почеркознавчої експертизи, тим самим ухилившись від обов`язку доказування.

Та обставина, що висновок почеркознавчої експертизи взято судом до уваги при ухваленні рішення про задоволення позовних вимог, не є підставою вважати її неналежним доказом у справі, оскільки експертна установа та експерт, що проводив цю експертизу, мали право її проводити, експертний висновок перевірений судом першої інстанції, і йому надана відповідна оцінка.

Вимоги щодо недійсності договору оренди земельної ділянки позивач заявив саме з підстав, що він не підписував даний договір, тому саме його підпис і підлягав дослідженню. В свою чергу відповідач протилежного суду не довів.

Отримання позивачем орендної плати не спростовує факт відсутності вільного волевиявлення останнього на укладання оспорюваних договорів на умовах, що в них викладені.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, тобто суд першої інстанції, дійшов правильного висновку задовольнивши позов.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки правові підстави для відмови у задоволенні позову відсутні.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ЗК України, ЗУ «Про оренду землі», ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 367, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Агропрогрес» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 23 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови

складено 18 листопада 2019 року