ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 752/14568/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Андрієнко А.М., Саліхова В.В., за участю секретарів судового засідання Дячук І.М., Пащенко О.П.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скульська Тетяна Анатоліївна,

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо»,

ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану її представником ОСОБА_4 ,

на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 16 липня 2019 року, постановлену в приміщенні суду під головуванням судді Хоменко В.С., -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ПН КМНО Скульської Т.А., ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», ОСОБА_2 про захист права власності шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про право власності, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Разом з позовною заявою до суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 .

Вимоги про забезпечення позову обґрунтовувала тим, що 10.01.2008 між нею та АКБ «Золоті Ворота», правонаступником якого є ПАТ «Банк Золоті Ворота» укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . 24.05.2016 між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» укладено договір про відступлення права вимоги № 99 за кредитним договором та договір про відступлення права вимоги за вказаним договором іпотеки 28.07.2016 ПН КМНО Скульською Т.А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 30686024, а саме: реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в договорі іпотеки. Внаслідок реєстрації такого рішення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, ТОВ «ФК «Інвест Кредо» стало власником вказаної вище квартири. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.10.2016 № 70043865, 06.10.2016 між ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу за яким ОСОБА_2 стала власником вказаної квартири.

Вважала, що реєстрація права власності за ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» на предмет іпотеки відбулась з порушенням порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, порушенням вимог ст.ст. 35, 36, 37 Закону України «Про іпотеку». Незаконним є і подальше відчуження такого нерухомого майна на користь ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 06.10.2016, а тому вжиття зазначених заходів забезпечення позову забезпечить збереження майна до вирішення справи по суті.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16 липня 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 .

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_2 через свого представника подала апеляційну скаргу та, вказуючи на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що у заяві про забезпечення позову наводяться самі лише формальні посилання щодо змісту та мети заходів із забезпеченням позову, однак відсутні будь-які належні докази, обґрунтування та підтвердження необхідності їх вжиття.

Накладенням арешту на її власність порушено право володіння, користування і розпорядження своєю власністю, передбачене Конституцією України.

Судом не було вирішено питання стосовно зустрічного забезпечення.

Суд жодним чином не мотивував свою ухвалу.

Зазначає, що у провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебувала на розгляді справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. В рамках вказаної справи накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 і вказане забезпечення позову чинне на момент звернення з апеляційною скаргою.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_4 підтримала доводи апеляційної скарги з підстав, викладених в ній. Просила ухвалу суду скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

ОСОБА_1 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися. Про розгляд справи повідомлялися належним чином. Про причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом установлено, що у провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ПН КМНО Скульської Т .А., ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», ОСОБА_2 про захист права власності шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про право власності, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами дійсно виник спір та невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

З вказаними висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

У відповідності до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами .

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Апеляційний суд вважає, що доводи заяви ОСОБА_1 про те, що відповідач ОСОБА_2 як власниця квартири АДРЕСА_1 , має об`єктивну можливість вчинення дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову такими, що ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Враховуючи предмет спору, обраний ОСОБА_1 вид забезпечення позову - накладення арешту на житлове приміщення, яке належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 , є співмірним із заявленими позовними вимогами, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав уважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, що, в силу положень ст. ст. 149-153 ЦПК України свідчить про обґрунтованість поданої заяви про накладення арешту на майно.

Відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що не забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При цьому, обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки обмежується лише можливість розпорядитися ним.

Доводи апеляційної скарги про те, що накладення арешту на житлове приміщення порушує конституційне право власності відповідача не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Доводи апеляційної скарги щодо зустрічного забезпечення підлягають відхиленню і в цій частині апеляційний суд погоджується з позицією суду першої інстанції та зауважує, що оскільки обраний спосіб забезпечення позову не спричинить не відновлювальної шкоди відповідачу, а також відсутні обставини, передбачені ч. 3 ст. 154 ЦПК України, тому підстав для зустрічного забезпечення позову не вбачається.

Щодо доводів апеляційної скарги про наявність арешту на спірну квартиру в іншій справі, то ця обставина не має визначального значення при перегляді ухвали суду, яка оскаржується, оскільки обтяження на квартиру накладене під час розгляду іншої цивільної справи та жодним чином не забезпечує позов у вказаній цивільній справі.

Заходи забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави та не повинні призводити до фактичного вирішення справи по суті.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав уважати, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану її представником ОСОБА_4 , відхилити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 16 липня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня її проголошення.

В разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 21 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: