Справа № 485/618/19
Провадження № 22ц/812/1956/19 Головуючий у 1-ї інстанції Квєтка І.А.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 листопада 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Ямкової О.О.,

суддів: Локтіонової О.В., Колосовського С.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

(надалі - АТ КБ «ПриватБанк»)

на заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 24 вересня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Квєтки І.А. в смт. Снігурівка Миколаївської області о 9 годині 30 хвилині зі складанням його повного тексту, по справі

за позовом

АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 29 672 грн. 14 коп. заборгованості за кредитним договором.

Позивач зазначав, що позичальник ОСОБА_1 в порушення умов укладеного з ним 13 вересня 2013 року договору кредитування з використанням кредитки «Універсальна» у встановлені строки не погашав суму основного кредиту та проценти за користування кредитом, а тому банк має право вимагати повернення простроченої кредитної заборгованості за тілом кредиту з урахуванням пені і штрафних санкцій.

Відзиву на позовну заяву відповідачем не надано.

Заочним рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 24 вересня 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з відсутністю письмового підтвердження узгодження сторонами умов кредитного зобов`язання, здійснених погашень тіла кредиту позичальником, відсутні підстави для нарахування банком простроченого тіла кредиту і штрафних санкцій за прострочене зобов`язання.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

На думку представника позивача висновок суду про те, що сторони не узгодили усі умови договору, в тому числі процентну ставку за користування наданим банком кредитом та відповідальність за прострочення виконання зобов`язань в вигляді штрафів та пені, ґрунтується на припущеннях.

За такого та за відсутності заперечень відповідача з приводу умов договору та обставин про ознайомлення позичальника з умовами та правилам банківського кредитування на офіційному сайті, підстав для відмови у задоволені позовних вимог банка не було.

Крім того внесення позичальником коштів на погашення заборгованості за кредитним договором свідчить, на думку банка, про згоду відповідача із запропонованими банком умовами кредитування.

Безпідставним вважав і посилання суду на правовий висновок ВП ВС, так як на його думку, цей висновок стосується інших правовідносин, а саме заперечень відповідача щодо узгодження умов договору.

Відповідачем відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Ухвалою колегії суддів Миколаївського апеляційного суду з розгляду цивільних справ від 12 листопада 2019 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи у письмовому провадженні, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 вересня 2013 року відповідачем ОСОБА_1 підписана анкета-заява про приєднання до надання ПАТ КБ «ПриватБанк» банківських послуг з використанням кредитної картки «Універсальна», у якій не зазначено жодної суттєвої умови, як то: розмір кредитного ліміту, процентів, штрафних санкцій (а.с.9).

В той же час за випискою з особового рахунку позичальнику ОСОБА_1 неодноразово надавалися кредитні кошти у розмірі, що не перевищували встановлений на 13 вересня 2013 року кредитний ліміт в сумі 700,00 грн., який збільшено до 2 000,00 грн. з 21 листопада 2013 року та знижено з 3 березня 2015 року по 12 вересня 2016 року до 1740,00 грн. з кінцевим терміном їх повернення, що відповідає строку дії платіжної картки до липня 2017 року (а.с.42-43).

Відтак, за наведених обставин, договір, укладений між сторонами повинен був складатися, зокрема, із анкети-заяви позичальника щодо приєднання, тарифів надання кредиту, умов і правил надання банком послуг та правил користування платіжною карткою.

Разом з тим, позичальником ОСОБА_1 підписана тільки анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, але не узгоджено з банком інші складові договору про надання банківських послуг, так як «Умови та Правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» ним не підписані (а.с.10-25).

Таким чином відповідачем надана лише згода на те, що він зобов`язується знайомитися з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті.

Відповідно до частини 1 і 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Отже, між сторонами існують зобов`язальні правовідносини, які виникли із кредитного договору приєднання, та регулюються главою 71 ЦК України та загальними нормами Цивільного кодексу щодо зобов`язань.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, і повинні бути зрозуміли усім споживачам і доведені до їх відома, то банк має обов`язок підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме такі умови, які ним надані, і не інші.

Відтак, положеннями статей 633, 634 ЦК України презюмується, що другий контрагент (споживач послуг банку) може приєднатися лише до тих умов, з якими він ознайомлений.

Тому банком до матеріалів справи наданий витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с.11-25), та Тарифи з обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.10), які повинні бути невід`ємною складовою договору приєднання, але вони позичальником не підписані та відсутні дані про його ознайомлення з їх змістом на час складання анкети-заяви, а саме відсутній підпис позичальника на тих умовах та правилах, які існували на час пропозиції щодо кредитування.

Посилання представника позивача на отримання позичальником кредитних коштів та їх погашення, що свідчить передусім, на його думку, про згоду відповідача на нарахування йому визначених банком процентів, комісії та пені, ґрунтується на припущеннях. А саме отримання ОСОБА_1 суми тіла кредиту та її погашення без визначення цільового призначення платежу, зазначає тільки згоду позичальника на повернення використаного тіла кредиту та не свідчить про узгодження нарахованих йому за використання коштів процентів, пені та штрафів, розмір яких визначається банком одноособово без письмового погодження з позичальником.

Незважаючи на такі обставини, банком станом на 28 березня 2019 року, на дату після закінчення строку дії договору (платіжної картки), розрахована заборгованість відповідача за простроченим тілом кредиту та штрафними санкціями, яка на його думку склала загальну суму боргу в 29 672 грн. 14 коп., в тому числі: 2 810 грн. 01 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 22 422 грн. 98 коп. - заборгованість за пенею, а також 500 грн. 00 коп. - фіксована частина штрафу і 1 389 грн. 15 коп. - процентна складова штрафу.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться .

Згідно статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до Умов та правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку.

За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 18 червня 2014 року № 6-61цс14, від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, які згідно з частиною 4 статті 263 і статтею 403 ЦПК України підлягають обов`язковому застосуванню судами у подібних правовідносинах.

Строк дії картки закінчився у липні 2017 року (а.с.43).

Таким чином, позивачем неправомірно нараховані складові заборгованості після закінчення строку дії платіжної картки, а саме з серпня 2017 року по 28 березня 2019 року.

Крім цього у заяві позичальника від 13 вересня 2013 року не встановлена процентна ставка у відповідності до положень частини 1 статті 1048, частини 1 статті 1056? ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору), не у фіксованому, і не у змінюваному розмірі.

Відтак, в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати проценту ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором (частина 4 статті 1056? ЦК України), про що кредитодавець зобов`язаний повідомити позичальника.

Але у матеріалах справи відсутні підтвердження щодо належного повідомлення та ознайомлення, а також письмового погодження відповідача у будь-якій спосіб про застосування банком в односторонньому порядку процентної ставки у 30%, яка була збільшена з 1 вересня 2014 року до 34,8% та з 1 квітня 2015 року до 43,2% річних, за рахунок яких позивачем була неправомірно розрахована заборгованість за тілом кредиту, простроченим тілом кредиту та застосовано штрафні санкції у зв`язку із простроченням виконання зобов`язання з погашення тіла кредиту.

За такого та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами і штрафних санкцій, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки вони достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Така позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17 та є підставою для застосування до правовідносин, що виникли між учасниками даної цивільної справи.

Доводи представника позивача у апеляційній скарзі щодо різниці у правовідносинах, які склалися між учасниками даної справи, та справи, за якою висловлена позиція ВП ВС, обґрунтовуються наявністю або відсутністю заперечень позичальника по суті пред`явленого до нього позову. Але вони, на думку колегії суддів, є безпідставними, так як визначальним для застосування правової позиція ВП ВС у відповідності до статті 263 ЦПК України є процесуальні та матеріальні норми права, а не визнання чи заперечення проти позовних вимог.

Тому, з урахуванням вищенаведеної правової позиції ВП ВС судом першої інстанції зроблено вірний висновок про відсутність підстав для розрахунку та стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, пені та штрафними санкціями, в тому числі за межами строку дії договору, так як позичальник під час підписання анкети, у якій відсутні усі складові кредитного договору, не була ознайомлена з Тарифами банка.

При цьому судом вірно враховано, що погашення позичальником процентів, в тому числі за підвищеною процентною ставкою за користування кредитом на підставі умов та правил надання банківських послуг, здійснено в рахунок тіла кредиту, так як такі проценти банком нараховані безпідставно.

Також, на думку колегії суддів, судом вірно оцінені обставини справи, на підставі яких зроблено правильний висновок щодо відсутності заборгованості за простроченим тілом кредиту, оскільки внесені відповідачем суми перевищують розмір отриманих у користування грошових коштів, який, крім розрахунку банку підтверджено випискою з карткового рахунку (а.с.44-46).

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо відсутності розрахунку на підтвердження висновків суду, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з розрахунку позивача ним нараховано 2 810 грн. 01 коп. простроченої заборгованості за тілом кредиту станом 28 березня 2019 року, за межами строку дії платіжної картки до липня 2017 року.

Між тим, відповідно до наданого позивачем розрахунку прострочене тіло кредиту вперше зазначено станом на 1 лютого 2016 року в розмірі 50,00 грн., а станом на кінець терміну дії картки - в розмірі 720 грн. 95 коп.( а.с.7).

Крім того, як вбачається з виписки з карткового рахунку наданого позивачем останній раз позичальник користувався кредитними коштами 25 червня 2014 року (а.с.44), але в розрахунку позовних вимог станом на цю дату прострочена заборгованість за кредитом відсутня ( а.с.5), а нарахування сальдо поточної та простроченої заборгованості за кредитом відбувалося за неправомірного включення до розміру тіла кредиту процентів та інших періодичних платежів.

Між тим, згідно наданої позивачем виписки з карткового рахунку позичальником фактично отримано в користування 2 252 грн. 47 коп. кредитних коштів, а внесено на їх погашення 4 431 грн. 62 коп., що свідчить про відсутність заборгованості за кредитом.

За такого, підстав для скасування чи зміни судового рішення колегія суддів не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують.

На підставі викладеного та у відповідності до положень, передбачених статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції доходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, оскільки оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстави для розподілу судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 24 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена з цього дня в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий О.О. Ямкова

Судді С.Ю. Колосовський

О.В. Локтіонова