Справа № 495/2643/17
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

29 жовтня 2019 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області

у складі головуючого - судді Шевчук Ю.В.,

при секретарі Завацькій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_9 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Відповідно до уточненої позовної заяви від 12 червня 2018 року ОСОБА_10 просить позовну заяву задовольнити, усунути перешкоди в користуванні власністю виселивши ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 який є також законним представником неповнолітньої дитини, разом з їх неповнолітньою дитиною ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_12 .

31 травня 2018 року відповідачами ОСОБА_4 , ОСОБА_3 було подано уточнену зустрічну позовну заяву, в якій вони просять визнати за ними право власності за набувальною давністю у рівних частках по 1/2 частини на квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з : № 1- коридор, № 2 - коридор, № 3 - житлова кімната , № 4 - лоджія, № 5 - кухня, № 6 - ванна, № 7 - туалет, № 8 - кладова, № 9 - житлова кімната, загальнею площею 55, 7 кв. м, житловою площею 31, 9 кв. м.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 жовтня 2018 року клопотання адвоката Братінова І.П. в інтересах відповідачки ОСОБА_3 про прийняття зустрічного позову було задоволено. Зустрічний позов ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, та об`єднано їх в одне провадження.

Позивачка ОСОБА_10 у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просить справу розглянути за її відсутності.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Шумейко Микола Трохимович позовні вимоги підтримав, просив задовольнити уточнені позовні вимоги позивача.

Адвокат Братінов І.П, що діє в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 у судовому засіданні просив у позовних вимогах позивача відмовити, оскільки відповідачі проживають в зазначеній квартирі з 2000 року, до того ж виселення їх з квартири порушує права неповнолітнього ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , просив застосувати строки давності та відмовити у позові на підставі пропущених строків давності. Задовольнити зустрічну позовну заяву відповідачів про визнання права власності за набувальною давністю.

ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, згідно якої просить розглядати справу за її відсутності.

ОСОБА_7 у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, згідно якої просить розглядати справу за його відсутності, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши сторін, ретельно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши всі представлені докази та обставини справи, суд дійшов висновку, що уточнена позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі.

Як зазначено у ст. 316 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ст. 317 ЦК встановлює, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Так, відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 28.02.2000 року, виданого органом приватизації державного житлового фонду державного колективного підприємства «Управління курортом смт Сергіївка», власниками квартири за адресою: АДРЕСА_10 є ОСОБА_6 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 у рівних долях.

Як зазначено в ч. 1 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 387 ЦК власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Як вказує позивачка, і що не заперечувалось сторонами у судовому засіданні, у лютому 2017 року їй стало відомо, що її мати на підставі усної домовленості передала в оренду квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 строком на п`ять років. Оскільки строк дії вказаного усного договору сплив, листом від 13.03.2017 року ОСОБА_10 , як співвласник квартири, просила ОСОБА_2 звільнити займану квартиру, за адресою АДРЕСА_10 , оскільки знаходження там особистих речей та здача квартири в оренду перешкоджає в праві користування власністю позивача. Однак відповіді на свій лист вона не отримала.

Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

У ході розгляду даної справи адвокатом інтересах відповідачів не надано суду належних та допустимих доказів правомірності проживання відповідачів у квартирі АДРЕСА_1 .

Тобто, суд приходить до висновку, що відповідачі без відповідних правових підстав проживають у квартирі АДРЕСА_1 , чим вони порушують право власності позивача, як співвласника цієї квартири, на законне володіння та користування належною їй квартирою АДРЕСА_1 .

Що стосується посилань адвоката Братінова І.П. відносно того, що позивачем по первісному позову був пропущений строк позовної давності, суд не може погодитись з цим твердженням, оскільки в даному випадку строк позовної давності обчислюється з моменту, коли позивачка по первісному позову довідалась про своє порушене право власності на належну їй частину квартири, яке полягає в тому, що відповідачі не мають наміру добровільно виселитись із займаного ними приміщення, тобто з 2017 року.

Щодо стосується вимог уточненої зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю у рівних частках по Ѕ частини на квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з: № 1- коридор, № 2 - коридор, № 3 - житлова кімната , № 4 - лоджія, № 5 - кухня, № 6 - ванна, № 7 - туалет, № 8 - кладова, № 9 - житлова кімната, загальною площею 55, 7 кв. м, житловою площею 31, 9 кв. м., то суд приходить до висновку, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Факт проживання відповідачів в зазначеній вище квартирі підтверджуться актом № 1722 від 11.12.2017 року. Однак, вказаний акт не є правовстановлюючим документом, а відповідачами не надано жодного належного та допустимого доказу того, що спірна квартира знаходиться у власності ОСОБА_2 з 1999 році.

Щодо визнання за ОСОБА_4 , ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державні реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Як зазначено в Постанові Верховного суду України від 17 жовтня 2019 року по справі № 310/1856/17(провадження № 61-33512св18) правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18).

До того ж, в цій ситуації це не можливо, тому що в оспорювальної квартирі є власник, право власності якого підтверджується відповідними правовстановлюючими документами, а саме свідоцтвом про право власності від 28.02.2000 року.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Згідно з матеріалами справи, відповідачі користувались спірною квартирою на підставі усної домовленості між ними та власником квартири. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

У цій справі позивачі по зустрічному позову, проживаючи у спірній квартирі без належних правих підстав, не могли не знати, що квартира належить на праві власності ОСОБА_6 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 у рівних частках, отже власник квартири відомий, і набути право власності на житло, яке перебуває у власності вказаних осіб за набувальною давністю у них не буде підстав.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України у справі № 755/16913/16-ц від 24 січня 2019 року, копія якої міститься у матеріалах справи.

Тож, відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України.

Норми статті 344 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім цього, оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має припинятися.

Згідно ч.3 ст. 98 ЖК України тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Стаття 168 ЖК України встановлює, що у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов`язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. У разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов`язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно ч. 1 ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Враховуючи вищезазначене, керуючись Конституцією України, ст.ст. 16, 316, 317, 321,328, 344, 383, 811 ЦК України, 98, 168 ЖК України, ст.ст. 4, 13, 15,76-79, 81, 89, 209, 235, 239, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення - задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , який діє від себе особисто та від імені неповнолітньої дитини, разом із неповнолітньою дитиною ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_1 , яка на праві спільної часткової власності належить позивачці - ОСОБА_12 .

Стягнути з відповідачів, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь позивача, ОСОБА_14 у рівних частках судових збір у сумі 640,00 гривень.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Суддя