ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8713/19 Справа № 185/975/19 Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко В. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права на повагу до честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2019 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач на власній сторінці у соціальній мережі Fасеbоок (httрs://m.fасеbоок.com/dzymas? ІНФОРМАЦІЯ_2 =nf) опублікував допис щодо позивача, де виклав свої роздуми щодо діяльності позивача та його приватного життя. Позивач вважає, що вислови відповідача по відношенню до позивача є образливими та такими, що принижують його честь та ділову репутацію, вони є негативними, явно направленими на дискредитацію позивача, не містять оцінку його діяльності, є неправдивими та мають всі ознаки наклепу, оскільки відповідач використовує лайливу форму вираження думок із закликами до насильства. Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач на власній сторінці у соціальній мережі Fасеbоок (httрs://m.fасеbоок.com/dzymas? ІНФОРМАЦІЯ_2 =nf) здійснив допис, шляхом «репосту» допису іншої особи, тим самим розповсюдив інформацію, яку вважає дійсною та доречною. В подальшому відповідач вдався до коментування цього допису. Як вважає позивач, що самий допис і коментарі до нього здійснені відповідачем з єдиною неправомірною метою - дискредитації позивача, образи його та поширення наклепу. Так, у самому дописі міститься фотографія (скріншот) начебто листування позивача з іншою особою, при цьому таке листування стосується інтимних подробиць із застосуванням принизливих слів та словосполучень. Сама по собі фотографія начебто переписки позивача та іншої особи є неправдивою, і її поширення, зокрема, шляхом «репосту» направлено виключно на образу позивача та дискредитації його у суспільстві. Під відповідним дописом відповідачем також здійснено коментування цього допису та виражено інші негативні написи відповідно до позивача. На думку позивача, відповідач не має на меті здійснювати об`єктивну оцінку діяльності позивача, а у грубій формі висловлюється образливими словами на кшталт (мовою оригіналу): «Нечисть», «Твари» та публічно закликає до фізичної розправи над позивачем, а також особисто погрожує позивачу фізичною розправою.

Крім того, позивачу, у зв`язку з публічним поширенням відповідачем щодо позивача висловлювань образливого характеру, завдано моральної шкоди, яка полягає у необхідності позивача поновлювати, встановлені роками, доброзичливі відносини з оточуючими людьми, пояснювати оточуючим хибність висловів відповідача, оскаржувати його дії в судовому порядку, які негативно впливають на психоемоційний стан позивача, потребують додаткового морального та психологічного навантаження, яку він оцінює у 100 000,00 грн.

Враховуючи вищезазначене, позивач просив суд визнати висловлювання відповідача щодо позивача, які були висловлені ним публічно на власній сторінці у соціальній мережі Fасеbоок (httрs://m.fасеbоок.com/dzymas? ІНФОРМАЦІЯ_2 =nf) образливими та такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 ; зобов`язати відповідача видалити зі своєї сторінки у соціальній мережі Fасеbоок (httрs://m.fасеbоок.com/dzymas? ІНФОРМАЦІЯ_2 =nf) дописи та коментарі до них; зобов`язати відповідача упродовж 10 днів з моменту набрання рішенням суду законної сили оприлюднити на власній сторінці у соціальній мережі - Facebook (https://m.facebook.com/dzymas?fref=nf) резолютивну частину цього рішення; зобов`язати відповідача утриматися від подальшого розповсюдження недостовірної інформації відносно ОСОБА_1 , а також висловлювань образливого характеру відносно нього та членів його сім`ї; стягнути з відповідача на користь позивача 100 000,00 грн. моральної шкоди та судові витрати по справі.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2019 року у задовленні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.

ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , відповідно до ст. 360 ЦПК України подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2019 року залишити без змін, посилаючись на необгрунтованість доводів апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач на власній сторінці у соціальній мережі Fасеbоок (httрs://m.f ІНФОРМАЦІЯ_3 .com ІНФОРМАЦІЯ_2 ) зробив публікацію ІНФОРМАЦІЯ_4 , (мовою оригіналу):

- правда ли, что ты проводил некоторые торговые операции ІНФОРМАЦІЯ_4 « ІНФОРМАЦІЯ_5 » запчастей ІНФОРМАЦІЯ_5 ГСМ?

- правда ли, что твоя супруга работала на АЗС и познакомились вы благодаря совместным, взаимовыгодным операциям с «излишками» ГСМ?

- правда ли, что ты подкаблучник и учиться тебя заставила супруга?

- правда ли, что все твои попытки уйти из семьи к более молодой (ведь твоя супруга старше тебя) заканчиваются ультиматумом супруги: «либо ты в семье, либо ты в тюрьме»?»

«Это структура враг характерников! Соответственно Чернецкий наш враг»;

«Чернецкий и ему подобные увольняют ОСОБА_4 за законное требование достойной зарплаты»;

«Их смерти не для того чтобы мартовицкий Чернецкий далбились в ж***! Смерть всем кто долбится в ж НОМЕР_1 * НОМЕР_1 !»

«Чернецкий, юноша который расстрелял ОСОБА_5 Шевченко».

Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач на власній сторінці у соціальній мережі Fасеbоок (httрs://m.fасеbоок.com ІНФОРМАЦІЯ_6 dzymas? ІНФОРМАЦІЯ_2 =nf) зробив публікацію шляхом «репосту» начебто переписки позивача з іншою особою, з відповідними коментарями (мовою оригіналу):

« ОСОБА_6 кто поделится этой ІНФОРМАЦІЯ_7 , попадёт в рай!»

« ІНФОРМАЦІЯ_8 то что на пятый год войны Они живы!»

« ОСОБА_7 другая нечисть которая работает в связке с ними»

«Мы обязаны их уничтожить, всех до единого!»

«Все Кто будет выступать за этих тварей! ОСОБА_8 личный враг ОСОБА_9 кто буде тих защищать, погибнет вместе с ними».

Встановлено, що позивач є публічною особою депутат Павлоградської міської ради VІІ скликання та займає посади директора філії «Соцвугілля» та менеджера з адміністративної діяльності ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». У зв`язку з цим, суд дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_1 є публічною особою, тому відкритий для суворої критики і пильного нагляду громадськості й межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою.

Суд прийшов до висновку, що вказана інформація, яка була розповсюджена в соціальній мережі Fасеbоок, наприклад, таких як «Это структура враг характерников ОСОБА_10 Соответственно Чернецкий наш враг», «Чернецкий и ему подобные увольняют ОСОБА_4 за законное требование достойной зарплаты», « ОСОБА_7 другая нечисть которая работает в связке с ними», та інше, викладена відповідачем з приводу критики позивача, як посадової особи ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», а отже є його оціночними судженнями.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача щодо утримання від подальшого розповсюдження недостовірної інформації відносно ОСОБА_1 , а також висловлювань образливого характеру відносно нього та членів його сім`ї, суд виходив з того, що визначений позивачем спосіб захисту своїх цивільних прав та інтересів знаходиться поза межами такого захисту відповідно до ст. 16 ЦК України.

У зв`язку з вищевикладеним, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що способи захисту цивільних прав та інтересів, передбачені ч. 2 ст. 16 ЦК України не є вичерпними, а тому суд, відмовляючи у задоволенні позову з виключним посиланням на обрання позивачем способу захисту, не передбаченого ст. 16 ЦК України, порушив принцип законності та обгрунтованості судового рішення. Крім того, апелянт зазначає, що зазначені висловлювання, застосовані відповідачем у своїх публікаціях з єдиною метою образити позивача, принизити його честь та ділову репутацію, а тому вказані висловлювання не можна тлумачити як такі, які містять ознаки оціночних суджень.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Відповідно ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний не ухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Разом із тим, згідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 12 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" судам роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач на власній сторінці у соціальній мережі Fасеbоок (httрs://m.fасеbоок.com/dzymas?fref=nf) висловив інформацію, яка викладалась у формі запитань, які стосуються діяльності та публічного життя позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що така інформація не є фактичними твердженнями і викладена вона як думка відповідача, а отже є його оціночними судженнями, що виражає суб`єктивну думку відповідача з приводу питання діяльності ОСОБА_1 , який є публічною особою депутат Павлоградської міської ради VІІ скликання та займає посади директора філії «Соцвугілля» та менеджера з адміністративної діяльності ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», а тому спростуванню не підлягає.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 роз`яснено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Крім того, з практики Європейського суду з прав людини слідує, що при вирішенні питань, що стосуються свободи вираження поглядів, необхідно враховувати, що межі прийнятої критики політиків, які діють в цій посаді, є більшими ніж для приватних осіб. На відміну від останніх, політик свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку з боку журналістів і громадськості, і повинен бути більш терпимим до критики. Право на захист репутації поширюється і на політиків, навіть коли вони виступають не як політики, проте вимоги такого захисту мають бути збалансовані з інтересами суспільства до відкритої дискусії з політичних питань (справа "Лінгенс проти Австрії").

Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надані. Свобода слова передбачає також використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або навіть провокаційних. При дотриманні умов параграфа 2 статті 10 Конвенції право вільно передавати інформацію поширюється не лише на «інформацію» та «ідеї», які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає «демократичного суспільства».

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не надав жодних доказів щодо того, що саме відповідачем розміщені коментарі під публікацією третьої особи у соціальній мережі.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів наголошує на тому, що матеріали справи не містять доказів того, що саме відповідач є автором цих коментарів. Крім логотипу зі сторінки відповідача, яку може скопіювати будь-хто, більше нічого не вказує на те, що це розміщено відповідачем.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є така інформація фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

За таких обставин опублікована відповідачем інформація є оціночними судженнями та спростуванню не підлягають, а тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із Конституцією та законами України, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір компенсації моральної шкоди залежить від характеру діяння особи, яка її заподіяла, а також від негативних наслідків через порушення немайнових прав позивача.

Згідно роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову позивачеві щодо відшкодування моральної шкоди, як необгрунтовані та недоведені, оскільки позивач не надає жодного належного доказу її заподіяння відповідачем.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова