Ухвала

19 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 760/19956/18

провадження № 61-14694ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сакари Н. Ю. розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пустового Максима Володимировича на ухвалу Київського апеляційного суду від 18 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення компенсації за неотримане речове майно,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення компенсації за неотримане речове майно.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно в розмірі 54 571,58 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 червня 2019 року провадження у справі закрито.

У серпні 2019 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Пустового М. В. на ухвалу Київського апеляційного суду від 18 червня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2019 року вказану касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків щодо підтвердження повноважень ОСОБА_2 на представництво ОСОБА_1 .

У листопаді 2019 року до суду касаційної інстанції надійшли матеріали, надіслані на виконання вимог ухвали від 08 серпня 2019 року, з яких вбачається, що заявником недоліки касаційної скарги усунуто в повному обсязі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 54 571,58 грн, яка станом

на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921,00 грн * 100 = 192 100 грн).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що судом апеляційної інстанції не враховано і належно не оцінено правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 161/13250/15-ц, а тому зроблено хибний висновок, що справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 2-а-3097-2007 відступлено від правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 161/13250/15-ц, та зроблено висновок, що спір про стягнення компенсації за неотримане продовольче забезпечення за час проходження військової служби фактично виник між особою, яка проходила військову службу, та суб`єктом владних повноважень, а отже, є публічно-правовим і повинен розглядатись за правилами адміністративного судочинства.

Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини не дають підстав для висновку про те, що судом апеляційної інстанції переглянуто судове рішення без врахування висновків Верховного Суду щодо правильного застосування норм права, порушених в касаційній скарзі.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обгрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості (рішення у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).

З урахуванням наведеного, оскільки представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, статтями 175, 176, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Пустового Максима Володимировича на ухвалу Київського апеляційного суду від 18 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення компенсації за неотримане речове майно.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя Н. Ю. Сакара