КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2019 року

справа 758/8409/18

провадження № 22-ц/824/12572/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі: Щербенко А.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - приватне акціонерне товариство «Рівнеазот»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» - Поляк Інни Василівни на рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 травня 2019 року ухваленого під головуванням судді Васильченка О.В. в справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрат частини доходів заробітної плати,

В С Т А Н О В И В :

В червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ПрАТ «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та стягнення компенсації втрати частини заробітку.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 24.04.2018 року позов ОСОБА_1 до ПрАТ «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 22.07.2017 року по 13.12.2017 рік задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 112 699, 84 грн. Відповідачем 12.02.2018 року виплачено основну суму боргу, а тому, за період з 14.12.2017 року по 12.02.2018 рік позивач має право на стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 44 633,60 грн, та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків її виплати у сумі 2 966,32 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30 травня 2019 року позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот»» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрат частини доходів заробітної плати - задоволено.

Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки проведення розрахунку, починаючи з 14.12.2017 року по 12.02.2018 року в розмірі 44 633 грн. 60 коп.

Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрат частини доходів заробітної плати в розмірі 2 966 грн. 32 коп.

Здійснено розподіл судових витрат.

В поданій апеляційній скарзі представник відповідача просить рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувати, та постановити в цій частині нове про відмову в задоволенні.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом помилково застосовано ч. 2 ст. 264 ЦК про переривання строку позовної давності, оскільки відповідно до правових позицій, встановлені ст. 233 КЗпП строки звернення до суду не перериваються та не зупиняються. Вказує, що до правовідносин про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинен застосовуватись тримісячний строк для звернення до суду з таким позовом, проте позивачем пропущено такий строк, оскільки фактичний розрахунок всіх належних при звільненні сум був проведений 12.02.2018 р., а позивач звернувся до суду 26.06.2018 р.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення , рішення суду першої інстанції залишити без змін.Зазначає, що відповідачем не було проведено остаточного розрахунку. Вважає, що позивачем не пропущено тримісячний строк звернення до суду із позовом, у зв`язку із перериванням позовної давності у відповідності до ч. 2 ст. 264 ЦПК України, так як на дату виконання судового наказу в провадженні Подільського районного суду м. Києва вже перебував позов про стягнення середнього заробітку на користь позивача із відповідача.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Представник ПрАТ «Рівнеазот» в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Рішення оскаржується в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а тому апеляційним судом в іншій частині рішення суду не переглядається.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог та відсутності пропуску строку позовної давності.

Проте погодитись із таким висновком суду не можна.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 згідно наказу від 06.09.2013 р. №1637/ВК з 11 вересня 2013 року був прийнятий на роботу до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на посаду начальника відділу операційного та комерційного контролінгу Представництва ПАТ «Рівнеазот» у м. Києві.

Наказом №1813-ВК від 10.07.2017 року позивач був звільнений з роботи з 21 липня 2018 року за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням. При звільненні з роботи з ним не було проведено остаточний розрахунок, у зв`язку з чим він спочатку звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про нараховану але невиплачену заробітну.

13.11.2017 р. Подільським районним судому м. Києві по справі №758/14615/17 про стягнення з ПАТ «Рівнеазот» нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 32 274, 84 грн, позивачу видано судовий наказ.

Вказані обставини вбачаються з рішення Подільського районного суд міста Києва від 24.04.2018 року позов ОСОБА_1 до ПрАТ «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 22.07.2017 року по 13.12.2017 року.

Рішенням Подільського районного суд міста Києва від 24.04.2018 року позов ОСОБА_1 до ПрАТ «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 22.07.2017 року по 13.12.2017 року було задоволено частково та відповідно стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 112 699 грн. 84 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 22.07.2017 року по 13.12.2017 року.

Відповідно до виписки по картковому рахунку позивача, 12.02.2018 року відповідачем було здійснено виплату грошових коштів у розмірі 32274 грн. 84 коп., які підлягали стягненню на підставі судового наказу від 13.11.2017 року на вказану суму.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частин першої-другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За правилами частини першої статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 233 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (пункт 1 резолютивної частини рішення).

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 16.01.2018 року № 61-590св17

Отже, для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України

Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Таким чином, перебування в провадженні Подільського районного суду м. Києва позову ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не є підставою для переривання строку, оскільки в даному випадку строки звернення до суду не перериваються та не зупиняються.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 05.07.2017 року №758/9773/15-ц.

Встановивши, що позивач звільнений з роботи 21 липня 2017 року, відповідач фактично розрахувався з позивачем 12 лютого 2018 року, а з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 звернувся до суду 26 червня 2018 року і не навів поважних причин його пропуску за період з 12.02.2018 до 26.06.2018, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність пропуску строку звернення до суду та задоволення позовних вимог

Помилковим, також, є застосування судом ч. 2 ст. 264 ЦПК України про переривання строку позовної давності у зв`язку із зверненням позивача з позовом, оскільки до даних правовідносин застосовується положення ст. 233 КЗпП.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції не були враховані вищезазначені обставини, неправильно застосовані норми матеріального права, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

В порядку розподілу судових витрат з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1057 грн 20 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» - Поляк Інни Василівни задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 травня 2019 року скасувати в частині стягнення середнього заробітку, в цій частині постановити нове наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1057 грн, 20 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20.11.2019 року.

Суддя-доповідач

Судді