ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» листопада 2019 року

м. Харків

справа № 638/6529/15-ц

провадження 22ц/818/5000/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», представник позивача - Кураксіна О.І.,

відповідач - ОСОБА_1 , представник відповідача - Березовський Є.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2016 року в складі судді Штих Т.В.

в с т а н о в и в:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 18 липня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № НАН2АU05600058, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 11 190,10 доларів США на термін до 17 липня 2014 року, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Зазначив, що банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.

Проте, відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 станом на 01 квітня 2015 року мав заборгованість у розмірі 33 768,63 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом - 7034,18 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом - 6722,40 доларів США, заборгованості за комісію за користування кредитом - 767,83 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 19 244,22 доларів США.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 33 768,63 доларів США, що за курсом 23,45 відповідно до службового розпорядження НБУ від 01 квітня 2015 року складає 791 874,37 грн. за кредитним договором № НАН2АU05600058 від 18 липня 2007 року; стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2016 року в задоволенні позову Публічному акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» - відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі; стягнути з відповідача судовий збір.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав позовні вимоги. При цьому зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач мав виконати зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі до 17 липня 2014 року, а тому банк має законне право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав до 17 липня 2017 року, а банк звернувся до суду з позовом 09 квітня 2015 року, тобто в межах строку позовної давності; що оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

В письмових поясненнях до апеляційної скарги від 23 листопада 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» зазначив, що банк має право на стягнення сум в межах строку позовної давності, а саме: на частину тіла кредиту, що станом на 09 квітня 2012 року не було простроченим (строк платежів на частину якого ще не настав) у розмірі 5021,72 доларів США, що за курсом 23,45 складає 117 759,33 грн.; на відсотки, що були нараховані за період з 09 квітня 2012 року по 01 квітня 2015 року у розмірі 2876,16 доларів США, що за курсом 23,45 складає 67 445,95 грн.; на комісію, що була нарахована за період з 09 квітня 2012 року по 01 квітня 2015 року у розмірі 313,40 доларів США, що за курсом 2345 складає 7349,23 грн.; на пеню, яка була нарахована за період з 09 квітня 2014 року по 01 квітня 2015 року в розмірі 183 411,71 грн.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 січня 2017 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задоволено частково, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 5021,72 доларів США, заборгованість за відсотками - 2876,16 доларів США, заборгованість з комісії - 313,40 доларів США, пеню - 117 203,22 грн.

Постановою Верховного Суду від 14 серпня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково; рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 січня 2017 року - скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

26 вересня 2019 року до суду апеляційної інстанції від представника банку надійшли письмові пояснення, в яких банк зазначив, що строк дії договору закінчився 17 липня 2014 року, тому банк в межах строку позовної давності звернувся до суду за захистом своїх прав. Зазначив, що сума до стягнення в межах строку кредитування та межах строку позовної давності станом на 09 квітня 2014 року склала на частину тіла кредиту - 5021, 72 доларів США, що за курсом 23,45 становить 117 759, 33 грн.; на відсотки за період з 09 квітня 2012 року по 17 липня 2014 року - 1389, 34 доларів США, що за курсом становить 32 580, 02 грн., на комісію за період з 09 квітня 2012 року по 17 липня 2014 року - 313, 40 доларів США, що за курсом 23, 45 становить 7349, 23грн.; на пеню в період з 09 квітня 2012 року по 17 липня 2014 року - 57 731, 32 грн., яка обчислена в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на кожний день нарахування та надано розрахунок заборгованості.

07 жовтня 2019 року від представника ОСОБА_1 надійшли пояснення на апеляційну скаргу, в яких він зазначив, що 01 червня 2011 року судом першої інстанції ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет застави, автомобіль CHERY А - 15, 2007 року випуску, в рахунок погашення заборгованості в сумі 90 797, 86 грн. за тим самим кредитно - заставним договором та стягнуто з ОСОБА_1 та фінансового поручителя солідарно 200,00 грн. заборгованості за кредитним договором; вирішено питання щодо стягнення судових витрат. Зазначив, що оскільки саме з дати ухвалення судом рішення починає свій перебіг строк позовної давності, кінцевий термін якого закінчується 02 червня 2014 року.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» необхідно задовольнити частково, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк звернувся до суду за захистом своїх порушених прав поза межами трирічного строку позовної давності.

Проте, з таким висновком суду погодиться не можна, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18 липня 2007 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» укладено кредитний договір № НАН2АU05600058, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 18 липня 2007 року по 17 липня 2014 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 15 489,10 доларів США на купівлю автомобіля CHERY А - 15 AMULET зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту щомісяця в період сплати у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту; відсотки за дострокове погашення кредиту згідно пункту 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2 даного договору.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 червня 2011 року в рахунок погашення заборгованості за кредитно - заставним договором № НАН2АU05600058 в розмірі 90 797, 86 грн. звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль CHERY А - 15 AMULET.

Однак, оскільки про наявність цього рішення стало відомо тільки в суді апеляційної інстанції при другому перегляді рішення суду першої інстанції, а відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, судова колегія зазначає, що банк звернувся в межах строку позовної давності, і ОСОБА_1 мав сплатити протягом періоду з 09 квітня 2012 року по 17 липня 2014 року за тілом кредиту 5021,72 доларів США, що за курсом 23,45 складає 117 759,33 грн. Решта періоду прострочення (до 09 квітня 2012 року) заявлена банком поза межами строку позовної давності, у зв`язку з чим посилання ОСОБА_1 в цій частині щодо застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску строку позовної давності є обґрунтованими.

Що стосується стягнення відсотків та пені з відповідача, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно умов укладеного між сторонами кредитного договору ОСОБА_1 отримав кредит зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Проте, із розрахунку заборгованості, наданого банком, вбачається, що розмір процентної ставки змінювався. Зокрема, в період часу із 01 листопада 2008 року по 17 липня 2014 року діяла процентна ставка 14,04% річних.

Разом з тим, як вбачається з розрахунку фактичного нарахування відсотків на всю суму заборгованості проводилося банком не у відповідності з умовами договору та зазначеними в розрахунку банку підвищеними процентними ставками.

Пунктом 2.3.1 кредитного договору передбачено, що в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів України, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка за кредитами або пропорційно збільшенню курсу долара США.

Пунктом 2.3.2 кредитного договору передбачено, що за своїм розсудом банк має право зменшувати розмір процентної ставки до рівня, встановленого чинним законодавством. При цьому, банк протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки надсилає письмове повідомлення позичальнику з наведенням зменшеного розміру процентної ставки й дати, з якого вона встановлюється, що є зміною умов даного договору.

За змістом статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 1056-1 ЦК України у редакції на час виникнення спірних правовідносин процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно з визначеною у кредитному договорі періодичністю має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Згідно частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом

За частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, якщо сторони кредитного договору досягли домовленості щодо всіх його умов, у тому числі, щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури.

У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року № 6-2315цс16, 30 листопада 2016 року № 6-82цс16.

З урахуванням змісту наведених норм, умови кредитного договору щодо розміру процентної ставки за кредитом та процедура підвищення її розміру мають визначатися між сторонами кредитного договору у письмовій формі.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року, справа № 638/5487/16-ц, провадження № 61-10340св18.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Боржник вважається належним чином повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку.

Таким чином, вищезазначені норми визначають правові наслідки неповідомлення або неналежного повідомлення банком позичальника про будь-яку зміну відсоткової ставки за кредитом, яким є недійсність такого правочину.

Відповідний правовий висновок викладено в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 липня 2018 року (справа № 563/171/17-ц, провадження № 61-788св17).

Проте, матеріали справи доказів належного повідомлення відповідача про підвищення відсоткової ставки не містять.

Банком не підтверджено належними та допустимими доказами, що він надсилав повідомлення позичальнику про збільшення відсоткової ставки з дотриманням процедури направлення такого сповіщення.

Зважаючи на вищевикладене, розрахунок процентів підлягає зменшенню із застосуванням початкової відсоткової ставки 12 % річних, оскільки нарахування підвищених відсотків за умови неналежного повідомлення позичальника про підвищення відсоткової ставки порушує вимоги частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено недійсність зміни відсоткової ставки у разі недотримання процедури її зміни.

Разом з тим, судова колегія звертає увагу й на те, що період нарахування відсотків за кредитом не може перевищувати строку кредитування.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відтак, у межах строку кредитування відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами з 15 по 20 число кожного місяця. Відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).

Як вбачається з кредитного договору строк дії договору закінчився, тож починаючи з 18 липня 2014 року банк не мав права нараховувати відсотки та інші платежі, передбачені кредитним договором, отже, вимоги позивача у цій частині також задоволенню не підлягають.

З урахуванням вищенаведених норм права та висновків судової практики щодо їх застосування, а також клопотання відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, слід дійти висновку, що з відповідача на користь банку підлягають стягненню відсотки за користування кредитом за період з 09 квітня 2012 року по 17 липня 2014 року (830 днів).

Із наданих 26 вересня 2019 року до суду апеляційної інстанції пояснень банку вбачається, що банк розрахував за цей період нараховані відсотки в розмірі 1389,34 доларів США, що за курсом 23,45 складає 32 580,02 грн.

Колегія суддів погоджується із цим розміром нарахованих процентів, виходячи з наступного.

Для визначення розміру процентів підлягає застосуванню формула: сума боргу за тілом кредиту * ставка річних % : 100 : 360 днів * кількість днів в періоді.

За таких умов розмір відсотків, що підлягають стягненню з відповідача, складає:

5021,72 доларів США (сума боргу за тілом кредиту) * 12 : 100 : 360 * 830 днів = 1389,34 доларів США, що за курсом 23,45 складає 32 580,02 грн.

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» також просив стягнути пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, однак колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто, неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Разом з тим, відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок викладено у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18), 04 липня 2018 року (справа № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18).

Враховуючи, що до вимог про стягнення пені підлягає застосуванню позовна давність строком в один рік, а пеня, нарахована після спливу строку кредитування стягненню не підлягає, тому пеня може бути нарахована за період з 09 квітня 2014 року по 17 липня 2014 року (100 днів).

Як вбачається з наданих 26 вересня 2019 року до суду апеляційної інстанції письмових пояснень банк зазначив, що за цей період стягненню підлягає пеня в розмірі 57 731,32 грн.

Проте, колегія суддів не погоджується з її розміром, виходячи з наступного.

Для визначення розміру процентів підлягає застосуванню формула: (сума боргу за тілом кредиту + відсотки) * ставка пені : 100 * кількість днів в періоді.

За таких умов розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача, складає:

150 339,35 грн. (сума боргу за тілом кредиту + відсотки, еквівалент за курсом 23,45) * 0,15 : 100 * 100 днів = 22 550,90 грн.

Вимога банку щодо стягнення з відповідача заборгованості за комісію за користування кредитом задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції на час виникнення спірних правовідносин до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 686/25972/14-ц (провадження № 61-433св17), від 20 березня 2019 року у справа № 130/904/16-ц (провадження № 61-16542св18), від 28 серпня 2019 року у справі № 343/557/15-ц (провадження № 61-23026св18) та інші.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У положеннях Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, на які посилався Конституційний Суд України у Рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладання кредитного договору тощо).

Згідно пункту 7.1 кредитного договору позичальник отримав кредит у розмірі 15 489,10 доларів США на строк з 18 липня 2007 року по 17 липня 2014 року зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту щомісяця в період сплати у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту; відсотки за дострокове погашення кредиту згідно пункту 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2 даного договору.

Згідно із пунктом 7.5 кредитного договору при достроковому (як повному, так і частковому) погашенні кредиту позичальник додатково сплачує банку за користування кредитом 0 % від суми кредиту, що погашається достроково.

За змістом пункту 6.2 кредитного договору при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 договору банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати.

Умови пункту 2.2.11 кредитного договору передбачають, що для здійснення останнього погашення за кредитом позичальник звертається до банку, який надає інформацію про заборгованість позичальника за кредитним договором (кредит, відсотки, пеня, винагорода).

Таким чином, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 1,00 % від суми у момент надання та щомісяця в період сплати у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту (пункт 7.1 кредитного договору), відсотки за дострокове погашення кредиту згідно пункту 3.11 даного договору (пункти 7.1, 7.5 кредитного договору) та винагорода за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2 даного договору (пункти 7.1, 6.2 кредитного договору) призводять до зміни у витратах позичальника, що є незаконним в силу частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що умовами договору передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту, за дострокове погашення кредиту та за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.

Таким чином, з відповідача на користь банку підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в розмірі 5021,72 доларів США, що за курсом 23,45 становить 117 759,33 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 09 квітня 2012 року по 17 липня 2014 року в розмірі 1389,34 доларів США, що за курсом 23,45 складає 32 580,02 грн. та пені за період з 09 квітня 2014 року по 17 липня 2014 року в розмірі 22 550,90 грн.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив і не надав належної оцінки поданим позивачем доказам, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог та дійшов помилкового висновку щодо відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, а саме на 21,83%, тому судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 797,67 грн. та апеляційної скарги в розмірі 877,44 грн., а всього 1675,11 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь банку.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст. 376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2016 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 5021,72 доларів США, що за курсом 23,45 відповідно до службового розпорядження Національного банку України складає 117 759,33 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 09 квітня 2012 року по 17 липня 2014 року в розмірі 1389,34 доларів США, що за курсом 23,45 відповідно до службового розпорядження Національного банку України складає 32 580,02 грн., а всього 6 411, 06 доларів США, що за курсом 23,45 відповідно до службового розпорядження Національного банку України складає 150 339, 35 грн. та пені за період з 09 квітня 2014 року по 17 липня 2014 року в розмірі 22 550,90 грн.

В іншій частині в задоволенні позову Публічному акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 1675,11 грн. судового збору за подачу позову та апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 18 листопада 2019 року.