Дата документу 08.05.2019 Справа № 324/1948/17
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 324/1948/17Головуючий у 1-й інстанції Кацаренко І.О. Повний текст рішення складено 18.12.2018 року.
Пр. № 22-ц/807/1078/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Кулабухової І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії «Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» на заочне рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 13 грудня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - Банк) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах і в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 ; ОСОБА_8 ; ОСОБА_9 , який діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_10 і ОСОБА_11 ; треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Пологівська районна державна адміністрація Запорізької області як орган опіки та піклування, Пологівська міська рада Запорізької області, про виселення з житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 3-5), який в подальшому уточнив (т.с. 1 а.с. 175-178) та в якому з посиланням на ст. ст. 5, 33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України, ст. ст. 3, 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» просив виселити відповідачів, які є зареєстрованими у жилому будинку АДРЕСА_1 : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , 5. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , (не зареєстрований, представник ОСОБА_9), ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_10 (не зареєстрований, представник ОСОБА_9 ) зі зняттям їх з реєстраційного обліку.

В обґрунтування свого позову Банк зазначав, що 26 грудня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №521, за умовами якого Банк надав ОСОБА_1 кредит в сумі 80000,00 грн. 26 грудня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання умов кредитного договору був укладений іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є належні ОСОБА_1 нежитлова будівля, магазин-бар, розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; жилий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з порушенням ОСОБА_1 умов кредитного договору рішеннями Пологівського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2010 року і Апеляційного суду Запорізької області від 26 квітня 2011 року було звернуто стягнення на нежитлову будівлю, магазин-бар, жилий будинок, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 77) провадження у цій справі відкрито.

Заочним рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 13 грудня 2018 року (т.с. 2 а.с. 22-26) у задоволенні позовних вимог Банку у цій справі відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 34-37) просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у виселені відповідачів та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити у повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (т.с. 2 а.с. 42).

В силу вимог ст. 36 ч. 4 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення … судді в інших справах…не може бути підставою для відводу. Відводів суддям апеляційного суду у цій справі учасниками цієї справи заявлено не було. Підстави для самовідводу суддів апеляційного суду у цій справі відсутні.

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 52) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 54).

Учасники цієї справи своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу Банку у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом не скористались.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 03 квітня 2019 року, не відбувся та був відкладений через першу неявку всіх учасників цієї справи, окрім представника Банку - адвоката Іванісова В.С. (т.с. 2 а.с. 90-92), повідомлених апеляційним судом з дотриманням вимог ЦПК України про дату, час і місце розгляду цієї справи.

У судове засідання 08 травня 2019 року повідомлені апеляційним судом з додержанням вимог ЦПК України про дату, час і місце розгляду цієї справи, всі учасники цієї справи, окрім представника Банку - адвоката Іванісова В.С. , повторно не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження (ст. 371 ч. 1 ЦПК України).

Встановлено, що апеляційне провадження у цій справі відкрито05 лютого 2019 року (т.с. 2 а.с. 52).

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх учасників цієї справи, що не з`явились, і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника Банку - адвоката Іванісова В.С.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Банку - адвоката Іванісова В.С., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Банку підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що за заявою відповідачів зазначене заочне рішення судом першої інстанції не переглядалось.

Треті особі із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Банк оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі лише в частині відмови у виселені відповідачів.

За таких обставин, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги Банку і лише в оскаржуємій частині - в частині відмови у виселені відповідачів.

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскаржуємої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

Згідно із ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1), скасувати судове рішення і ухвалити …нове рішення (п.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи Банку у виселенні всіх відповідачів у цій справі, керувався ст.ст.11, 12, 13, 81, 128 ч.11, 223 ч.4, 259 ч.6, 263-265, 268, 272, 352, 354 ЦПК України, ст.ст.31, 310 ЦК України, ст.109 ЖК України, постановою Верховного Суду України від 06 березня 2018 року у справі №3030/1590/15-ц та виходив із наступного.

Судом встановлено, що 26 грудня 2007 року між Банком та фізичною особою ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №521, за умовами якого (пункти 1.1 і 1.2) Банк надав позичальнику кредит у сумі 80 000,00 грн. на 120 місяців зі строком остаточного повернення не пізніше 26 грудня 2017 року, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями вказаного кредитного договору та додатків до нього.

Крім того, 26 грудня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу Черкун В.І. і зареєстрований за р.№3404, предметом іпотеки за умовами якого є нерухоме майно - нежитлова будівля, магазин бар, що складається з магазину бару (шлакоблок), зазначеного на плані під літерою «М» загальною площею 31,3 кв. м ; жилого призначення жилий будинок, що складається з: жилого будинку (саман, обкладений цеглою) житловою площею 24,7 кв. м , позначений на плані літерою «А»; а - веранда, цегла; Б - літня кухня, саман, обкладений цеглою; В - сарай, шлакоблок; У - сарай, цегла; Р - сарай, цегла; С - навіс; Н - літня кухня, цегла; О - сарай, 1/2 цегла, 1/2 саман; Т - навіс; а - погріб, цегла; Ф - вбиральня-душ, цегла; К - колонка; 1 - паркан; 2 - ворота з хвірткою. Жилий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується долученою до матеріалів справи копією вказаного іпотечного договору.

Як встановлено судом із копії листа приватного нотаріуса Пологівського районного нотаріального округу Запорізької області Черкун В.І. від 08 лютого 2018 року та копії довідки, виданої головою квартального комітету м. Пологи 26 грудня 2007 року та засвідченої виконавчим комітетом Пологівської міської ради 26 грудня 2008 року, станом на день укладення вказаного вище іпотечного договору у жилому будинку за адресою: АДРЕСА_1 малолітні та неповнолітні діти не зареєстровані і не проживають.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2010 року у справі №2-6/2010, копія якого долучена до матеріалів справи, у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору від 26 грудня 2007 року №521 звернуто стягнення на предмет іпотеки - нежитлову будівлю магазин бар, жилий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_4 , усунено перешкоди в користуванні нежитловою будівлею магазином баром, жилим будинком, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , виселивши та знявши з реєстрації ОСОБА_1 , ОСОБА_13 , ОСОБА_2 , ОСОБА_14 , які зареєстровані або фактично мешкають у зазначеному приміщенні без надання іншого житла.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 26 квітня 2011 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2010 року в частині виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_13 , ОСОБА_2 , ОСОБА_14 з жилого будинку АДРЕСА_1 скасовано, в задоволені позовних вимог в цій частині відмовлено. В решті рішення залишено без змін.

Відповідно до довідок Пологівської міської ради від 26 грудня 2017 року №3420/02.1-26, від 21 грудня 2017 року №18234 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 12 вересня 2017 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права власності та визнано ОСОБА_13 , ОСОБА_14 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

З розпоряджень голови Пологівської районної держаної адміністрації від 02 грудня 2015 року №№ 402, 403, 404 ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_20 надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування.

З розпорядження голови районної держаної адміністрації від 17 грудня 2015 року №425 судом встановлено, що малолітні ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_20 влаштовані на виховання і спільне проживання у прийомну сім`ю ОСОБА_15 і ОСОБА_9

Ст. 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із п.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно п. 4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 1 першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно із ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме: існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

У справі «Прокопович проти Росії» №58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням права на повагу до житла.

За змістом ч.1 ст.575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст.589 ЦК України, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст.590 ЦК України і передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку».

Згідно із частин 1 і 2 статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Ч. 3 ст. 109 ЖК України регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст. 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК України.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із житлового будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

У той же час, при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього майна, відсутність постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.

Такий правовий висновок наведений у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15, від 06 березня 2018 року у справі №03/1590/15-ц, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Як зазначалося судом, 26 грудня 2007 року ОСОБА_1 передала в іпотеку Банку нежитлову будівлю, магазин бар та жилий будинок, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 бар належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Пологівською міською радою Пологівського району Запорізької області 01 жовтня 2007 року, зареєстрованого в Пологівському державному комунальному підприємстві «Імпульс» в реєстровій книзі №40, за номером №132, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №16111536, виданим Комунальним підприємством «Імпульс» Пологівської районної ради 01 жовтня 2007 року, реєстраційний номер 20468050; жилий будинок належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Пологівською державною нотаріальною конторою Запорізької області 30 квітня 1996 року за реєстровим №1-809. Тобто, зазначені жилий будинок і магазин-бар були придбані задовго до передачі їх в іпотеку і не за рахунок кредитних коштів, наданих Банком ОСОБА_1 відповідно до умов кредитного договору від 26 грудня 2007 року №521.

При цьому, до суду не було надано жодних доказів протиправного вселення відповідачів у жилий будинок, переданий його власницею в іпотеку Банку, як і не було надано відомостей про інше жиле приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане відповідачам одночасно з виселенням, що є обов`язковим відповідно до постанови Верховного Суду України від 06 березня 2018 року у справі №03/1590/15-ц.

З огляду на зазначене, проаналізував добуті докази в сукупності з законодавством, яке регулює спірні правовідносини, а також практикою Верховного Суду України у справах зазначеної категорії, суд першої інстанції дійшов висновку, що право користування спірним жилим будинком відповідачами підпадає під гарантії, передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. При цьому, виселення відповідачів із спірного будинку є невиправданим втручанням у їх право на повагу до житла.

Проте із такими висновками суду першої інстанції в оскаржуємій частині у цій справі можна погодитись лише частково з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає лише частково.

Так, хоча, суд першої інстанції правильно встановив, що вищезазначений житловий будинок, на який Банком вже звернуто стягнення за рішенням суду в іншій справі, був придбаний ОСОБА_1 не за кредитні кошти, а тому, суд першої інстанції правильно вважав, що ОСОБА_1 не може бути виселена з останнього без надання їй іншого житлового приміщення на виконання вимог ст. 109 ч. 3 ЖК УРСР.

Оскільки, встановлено, що Банк будь-якого іншого житла ОСОБА_1 у цій справі не пропонував, то у задоволенні позовних вимог Банку про виселення ОСОБА_1 із вищезазначеного жилого будинку АДРЕСА_1 у цій справі суд першої інстанції правильно відмовив, що узгоджується із судовою практикою нового Верховного суду, яку мають враховувати загальні суди в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Тому, рішення суду першої інстанції у цій частині є законним та обґрунтованим і скасуванню в апеляційному порядку не підлягає.

Разом із тим, суд першої інстанції допустився помилки при відмові у задоволенні позову Банку про виселення із вищезазначеного жилого будинку решти відповідачів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , у цій справі.

Встановлено, що висновки суду першої інстанції у цій частині рішення суду, що є предметом апеляційного оскарження, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Оскільки, суд першої інстанції у порушення вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України не сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи у цій частині позовних вимог Банку.

Так, хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, що станом на день укладення вказаного вище іпотечного договору між Банком та ОСОБА_1 26 грудня 2007 року (а.с. 11) у жилому будинку за адресою: АДРЕСА_1 малолітні та неповнолітні діти не зареєстровані і не проживають.

Суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що в силу п. 2.2. та п. 3.4.1 іпотечного договору між Банком та ОСОБА_1 (а.с.17 зворот), ОСОБА_1 не має права без попереднього письмового дозволу Банку, як іпотекодержателя, передавати предмет іпотеки в найм.

Матеріали цієї справи не містять належних, допустимих доказів того, що відповідачі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , (т.с. 1 а.с. 154) є членами сім`ї (родичами) одноособового власника вищезазначеного жилого будинку - ОСОБА_1 , як іпотекодавця, та вселились у цей жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 за попереднім письмовим дозволом Банку, а тому останні вважаються такими, що не набули права користування вказаним жилим будинком у встановленому законом порядку, а тому останні підлягають виселенню у цій справі за позовом Банку без надання іншого жилого приміщення.

Крім того, встановлено, що відповідач ОСОБА_2 забезпечена та має на праві власності інше житло за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2018 року в іншій цивільній справі ЄУН 324/1947/17, яке набрало законної сили 25 березня 2019 року (т.с. 2 а.с. 119-125, про якій заявлено Банком в апеляційній скарзі, та якій може бути прийнятий апеляційним судом до уваги у цій справі, як доказ, передбачений ст. 367 ч.ч. 2,3 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в оскаржує мій частині у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги Банку).

З розпорядження голови районної держаної адміністрації від 17 грудня 2015 року № 425 судом встановлено, що малолітні ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_20 , влаштовані на виховання і спільне проживання у прийомну сім`ю ОСОБА_15 і ОСОБА_9 , які проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно із договором про влаштування дітей на виховання та спільне проживання у прийомній сім`ї № 23 від 18 грудня 2015 року, укладеним між ОСОБА_15 та ОСОБА_9 та Пологівською районною державною адміністрацією Запорізької області (т.с. 1 а.с. 160-161), саме прийомні батьки ОСОБА_15 та ОСОБА_9 зобов`язані забезпечити малолітніх ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_20 , житлом, неналежне виконання умов цього договору в силу п. 6 останнього може бути підставою для його розірвання в судовому порядку.

Також в силу вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання:

- особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них…, опікуна (ч.3),

- фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновителів) або одного з них,…, опікуна…(ч.4).

Матеріали цієї справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 є опікуном будь-кого із вищезазначених малолітніх чи неповнолітніх дітей.

Таким чином, решті малолітніх та неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , має забезпечити житло їх матір - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2

Право на проживання малолітніх та неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у вищезазначеному жилому будинку є похідним від права проживання їх матері - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2

У матеріалах цієї справи відсутні належні, допустимі докази того, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є членом сім`ї (родичем) одноособового власника вищезазначеного жилого будинку ОСОБА_1 , як іпотекодавця, та вселились у цей жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 за попереднім письмовим дозволом Банку, а тому остання вважається такою, що не набула права користування вказаним жилим будинком у встановленому законом порядку, а тому остання разом із її дітьми підлягає виселенню із вищезазначеного жилого будинку у цій справі за позовом Банку без надання іншого жилого приміщення.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу Банку слід задовольнити частково, заочне рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 13 грудня 2018 року у цій справі в оскаржуємій частині в частині відмови у задоволенні вимог Банку про виселення всіх відповідачів, окрім відповідача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у цій справі скасувати; ухвалити у цій частині нове судове рішення; позов Банку задовольнити, виселити із житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_10 ; в решті рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині залишити без змін.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 367-368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії «Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 13 грудня 2018 року у цій справі в оскаржуємій частині в частині відмови у задоволенні вимог Банку про виселення всіх відповідачів, окрім відповідача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у цій справі скасувати.

Ухвалити у цій частині нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії «Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» задовольнити.

Виселити із житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_10

В решті рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині залишити без змін.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 13.05.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.