Справа № 140/2771/18
Провадження № 22-ц/801/2210/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Науменко С. М.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 рокуСправа № 140/2771/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участі секретаря судового засідання Кирилюк Л. М.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 27 серпня 2019 року, додаткове рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 25 вересня 2019 року, ухвалені суддею Немирівського районного суду Вінницької області Науменком С.М.,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ПАТ «Немирівське районне підприємство «Агромаш» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Тульчинське об`єднання управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що в період з 1982 року по серпень 2018 року ОСОБА_1 працювала на ПАТ «Немирівське районне підприємство «Агромаш». За вказаний період, підприємство неодноразово реорганізовувалось та змінювало власників.

Працюючи на підприємстві , позивач отримував заробітну плату, із якої бухгалтерія підприємства відраховувала та спрямовувала до відповідних бюджетів податки та збори, в тому числі єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі ЄСВ) згідно Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Позивач вказує, що в квітні 2018 року їй стало відомо, що відрахування та сплата обов`язкових платежів з її заробітної плати, у тому числі ЄСВ до Пенсійного фонду України з невідомих їй причин здійснювалось за двома реєстраційними номерами облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (далі РНОКПП) НОМЕР_1 та НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 зазначає, що РНОКПП НОМЕР_2 присвоєно їй 17.05.2001, а коли надано РНОКПП НОМЕР_1 їй невідомо.

Відповідач з 1999 року і по квітень 2018 року подавав відомості до Пенсійного фонду України, щодо сплати страхових внесків за РНОКПП НОМЕР_1 . Крім того ПАТ «Немирівське районне підприємство «Агромаш» та інші - суб`єкти господарювання, на яких працювала ОСОБА_1 під час виплати заробітної плати позивачу сплачували страхові внески і на РНОКПП НОМЕР_2 .

В подальшому позивач усно і письмово зверталась до Тульчинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області, щоб виправили відомості щодо сплати ЄСВ та щодо зарахування відпрацьованого часу до страхового стажу шляхом внесення відповідних змін до індивідуальних відомостей про застраховану особу, однак їй роз`яснили, що перевірка здійснюється за ініціативою підприємства на якому працювала ОСОБА_1 .

Позивач вказує, що вона двічі письмово зверталась до відповідача із проханням врегулювати відомості, щодо сплати ЄСВ працівником підприємства ОСОБА_1 , однак керівник підприємства здійснював формальні відписки на її звернення, а питання щодо виправлення подвійного відрахування ЄСВ на підприємстві не врегульоване.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.

Просила суд зобов`язати відповідача подати до Тульчинського об`єднаного управління ПФУ Вінницької області заяву про здійснення перевірки індивідуальних відомостей застрахованої особи ОСОБА_2 за період з 1999 року по квітень 2018 року.

Відповідач подав до суду відзив на позов, в якому вказує на безпідставність та не обґрунтованість зазначених позивачем обставин, просить відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог. Зазначає, що підприємством за весь час роботи позивача сплачувалися відрахування до відповідних бюджетів, в тому числі єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за РНОКПП НОМЕР_1 , який був надісланий відповідно до відомостей податкової інспекції 28.01.1998 та 30.06.1999. В квітні 2018 року позивач надала відповідачу довідку Немирівської ОДПІ від 26.04.2018 №66 про зміну РНОКПП, відповідно до якої РНОКПП НОМЕР_1 було змінено на РНОКПП НОМЕР_2 . Після цього всі відрахування проводилися за вказаним зміненим номером. Вказує, що відповідачем не було допущено внесення помилкових даних до системи персоніфікованого обліку індивідуальних відомостей про застраховану особу, тобто права позивача відповідачем не порушені.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 27 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 25 вересня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Немирівське районне підприємство «Агромаш» судові витрати, пов`язані з оплатою витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 гривень.

Не погодившись з рішенням суду та додатковим рішенням позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Також просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні клопотання відповідача про стягнення судових витрат.

В якості основних доводів скаржник зазначає те, що вона в позовній заяві не зазначає провину відповідача у помилковому присвоєнні їй ідентифікаційного номеру та внесення помилкових даних до системи персоніфікованого обліку індивідуальних відомостей. ОСОБА_1 просила зобов`язати відповідача подати заяву до Пенсійного фонду України щодо здійснення перевірки індивідуальних відомостей застрахованої особи ОСОБА_1 за період з 1999 року по квітень 2018 року.

Крім того скаржник вказує, що ухвалюючи додаткове рішення, суд не надав належної оцінки наданим відповідачем доказам на підтвердження суми витрат на професійну правничу допомогу. Зокрема не надано документів на підтвердження фактичних витрат на суму 4000 гривень.

На апеляційну скаргу відповідач подав відзив, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішень суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду та додаткове рішення - без змін.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року до участі у цій справі в якості правонаступника Тульчинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області залучено Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали та обставини справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду та додаткове рішення відповідає.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 1982 року по серпень 2018 року працювала на ПАТ «Немирівське районне підприємство «Агромаш».

ОСОБА_1 присвоєно два номера платника податків, зокрема 04.04.1997 РНОКПП НОМЕР_1 та 17.05.2001 РНОКПП НОМЕР_2 . При інвентаризації РНОКПП на центральному рівні Державного Реєстру фізичних осіб було видалено РНОКПП НОМЕР_1 і залишено РНОКПП НОМЕР_2 .

24.04.2018 ОСОБА_1 було видано довідку про зміну реєстраційного номера платника податків, що підтверджується довідкою б/н Головного управління ДФС у Вінницькій області(а.с. 79).

Апеляційний суд звертає увагу, що зміна номеру платника податків була здійснена за вимогою позивача, в зв`язку зі зміною прізвища з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 ». Тобто позивач , звертаючись до суду з позовом , в якому вказувала на необізнаність причин такої зміни , не відповідає фактичним обставинам справи і ця обставина була достеменно відома позивачу. З

Згідно відомостей присвоєння ідентифікаційних номерів працівникам, відповідач із заробітної плати позивача за РНОКПП НОМЕР_1 здійснював відрахування та сплачував до бюджетів податки та збори, та єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (а.с. 46-56).

В ході камеральної перевірки правильності подання звітності до СПОВ за 2002-2004 року від 31.05.2005 відповідачем порушень за подання звітності щодо ОСОБА_1 за РНОКПП НОМЕР_1 не встановлено (а.с. 57-60).

10 січня 2011 року позивач звернулась до відповідача з заявою про застосування податкової пільги, в якій зазначила саме РНОКПП НОМЕР_1 (а.с. 62).

У квітні 2018 року позивач надала довідку про зміну реєстраційного номера платника податків з НОМЕР_1 на НОМЕР_2 .

З квітня 2018 року відповідач здійснював відповідні відрахування за зміненим РНОКПП НОМЕР_2 .

Ч.1 ст.21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування. Для формування інформаційної бази системи персоніфікованого обліку використовуються відомості, що надходять від роботодавців.

У відповідності до ч.2 ст. 22 вказаного Закону відомості, що містяться в системі персоніфікованого обліку, використовуються виконавчими органами Пенсійного фонду для визначення розміру, перерахунку та індексації пенсійних виплат, передбачених цим Законом.

П.9 ч.2 ст.64 Закону визначено ,що виконавча дирекція Пенсійного фонду та її територіальні органи мають право здійснювати відповідно до закону контроль за достовірністю поданих страхувальниками і застрахованими особами відомостей, що використовуються в системі персоніфікованого обліку.

П.11 Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.1998 року №794 регламентує, що фізична особа має право, у разі незгоди з відомостями, внесеними до системи персоніфікованого обліку, звертатися до уповноваженого органу із заявою про їх виправлення.

Згідно п.15 вказаного Положення спори, що виникають з питань правовідносин, пов`язаних із персоніфікованим обліком, розв`язуються за згодою сторін, а разі недосягнення згоди у судовому порядку.

Зазначеним Законом України та Положенням передбачено порядок виправлення відомостей про застраховану особу в системі персоніфікованого обліку та порядок вирішення спорів.

Отже Законом та Положенням визначено порядок вирішення спорів з питань правовідносин, пов`язаних із персоніфікованим обліком особи.

Позивач має право у визначеному Законом порядку звернутися до уповноваженого органу із заявою про їх виправлення, якщо такі помилки було допущено.

Так до квітня 2018 року відповідач здійснював відрахування за РНОКПП НОМЕР_1 , а після заяви позивача про зміну реєстраційного номеру з квітня 2018 року, відповідач продовжував здійснювати відрахування за зміненим РНОКПП НОМЕР_2 .

Враховуючи зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачем не було допущено внесення помилкових даних до системи персоніфікованого обліку індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 , а тому підстави для задоволення позову відсутні, з чим погоджується й апеляційний суд.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження вини відповідача, а відтак права позивача ним не порушувались.

Апеляційний суд вважає, що вирішуючи питання в додатковому рішенні щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із витратами на професійну правничу допомогу, суд дотримався порядку, визначеного ст.137 ЦПК України, правомірно стягнув суму у розмірі 4000,00 гривень.

Ст. 137 ЦПК України передбачає підстави та порядок вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Суд першої інстанції достатньо в повній мірі мотивував свій висновок та правильно вирішив це питання, обґрунтовано стягнув з позивача на користь відповідача витрати в розмірі 4000,00 грн..

При цьому судом вірно було враховано розмір витрат, понесених відповідачем за надання йому такої допомоги, час, який було витрачено адвокатом на надання юридичної допомоги, враховано співмірність витрат із складністю справи, наявність договору про надання правової допомоги між відповідачем та адвокатом від 23.11.2018 року, додатку до вказаного договору від 20.12.2018 року, розрахунок суми заявленого гонорару, а також ту обставину, що позивачу в позові було відмовлено повністю.

Такий висновок суду є законним і справедливим.

При цьому позивач не заявляла клопотання про зменшення розміру таких витрат, хоча не була позбавлена такої можливості.

Так судом не було порушено норму ст. 141 ЦПК України, адже про розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідач зробив відповідну заяву, вказавши про це у своєму відзиві на позов, а докази понесення таких витрат надіслав до суду в межах п`ятиденного строку, визначеного цією ж статтею.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вказаний розмір витрат про надання правової допомоги є співмірним із складністю справи, часом витрачений адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг і виконаних робіт, тобто таким, що не суперечить вимогам ч.4 ст.137 ЦПК України.

Доводи ОСОБА_1 , що судом не надано належної оцінки наданим відповідачем доказам на підтвердження суми судових витрат. Зокрема, не надано документи, які підтверджують видачу готівки із каси, а саме видатковий касовий ордер, видаткова відомість, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються видатковим касовим ордером ПрАТ «Немирівське районне підприємство «Агромаш» від 20.12.2018 з якого слідує, що видано ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 4000,00 грн. для оплати юридичних послуг адвоката ОСОБА_6 Т.Л. (а.с. 133).

Апеляційна скарга не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення та додаткове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення та додаткове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 27 серпня 2019 року та додаткове рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 25 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 листопада 2019 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало