Номер провадження: 22-ц/813/4797/19
Номер справи місцевого суду: 500/7959/18
Головуючий у першій інстанції Швець В. М.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2019 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Ващенко Л.Г.

суддів Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участі секретаря Чепрас А.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 січня 2019 року (одноособово суддя Швець В.М.) у цивільній справі за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

14.11.2018 року акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі-Банк) звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 34 405,73 гривень.

Позов обґрунтовано наступним.

07.07.2010 року між сторонами укладено кредитний договір, згідно якому ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 8 000 гривень на платіжну карту зі сплатою відсотків на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, згідно тарифів Банку.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, станом на 25.10.2018 року заборгованість за кредитним договором складає 34 405,73 гривень, з яких: 7 323,04 гривень заборгованість за кредитом; 15 392,28 гривень заборгованість за відсотками; 9 575,85 гривень пеня, 500 гривень штраф (фіксована частина) і 1 614,56 гривень штраф (процентна складова)

Посилаючись на порушення умов зобов`язання і наявність заборгованості, Банк просив позов задовольнити.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.01.2019 року позов Банка задоволено, суд стягнув з ОСОБА_1 на користь Банка заборгованість за кредитом у розмірі 34 405,73 гривень та судовий збір у розмірі 1 762 гривень.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

ОСОБА_1 не погодилась із рішенням суду від 29.01.2019 року і в особі представника подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга представника ОСОБА_2 зазначає:

ОСОБА_2 подала до суду клопотання про розгляд справи з її участю, однак суд першої інстанції розглянув за її відсутності і вирішив справу у порядку спрощеного провадження, не забезпечивши відповідачці право на доступ до правосуддя, позбавив її права на подання своїх доводів щодо позову та відповідних заперечень на позов.

В матеріалах справи відсутні докази того, що кредитний ліміт наданий саме на суму 8 000 гривень, а також, що невід`ємними частинами договору є надані позивачем копії витягів з «Умов та правил надання банківських послуг» (далі-Умови) та «Тарифи Банку» (далі-Тарифи).

За твердженням позивача, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умови, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку (далі-Правила) складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач не надав суду Графік погашення кредиту та Пам`ятку клієнта/довідка про умови кредитування, докази відкриття на ім`я відповідача рахунку, виписки по даному рахунку, що підтверджує рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості, оскільки саме з цих документів суд мав встановити який саме розмір грошових коштів було отримано ОСОБА_2 ..

Наданий Банком розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі, оскільки по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог та не є таким документом, який підтверджує наявність або відсутність коштів на рахунку відповідача та факт проведення певних фінансових операцій.

Розрахунок заборгованості оформлений з порушенням ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки відсутня інформація ПІБ та посада особи, яка склала розрахунок та чи є у вказаної особи повноваження на такі дії.

Верховний Суд у справі № 6-16цс15 від 11.03.2015 року зазначив, що згідно ч. ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному бо кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Витяг з Умов та Правил, не містить підпису позичальника, а тому не доведено, що під час підписання заяви позичальника відповідачка ознайомлена саме з цими Умовами та Правилами і відсутність чи не ознайомлення ОСОБА_2 хоча б з однієї невід`ємною частиною договору, є підставою для визнання договору недійсним, що в свою чергу є підставою для відмови у задоволенні позову.

Згідно наданих розрахунків станом на 31.05.2015 рік та 25.10.2018 рік процентні ставки, поточна та прострочена заборгованість змінювалися: 11.07.2014 року по 30.08.2014 року - 27,60% ставка (поточна заборгованість) та 27,60% ставка (прострочена заборгованість); 01.09.2014 року по 31.03.2015 року (збільшилась) - 32,40% ставка (поточна заборгованість) та 32,40% ставка (прострочена заборгованість); 01.04.2015 року по 31.05.2015 року (збільшилась) - 42,00% ставка (поточна заборгованість) та 42,00% ставка (прострочена заборгованість). При цьому, із заяви б/н не вбачається жодних посилань на дві різні процентні ставки. Доказів про правомірність змін та будь-яких доповнень до заяви щодо змін процентної ставки (тарифів) до суду не надано.

Відповідно до п.1.1.3.2.4 Умов, Банк має право здійснювати зміни тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків, при цьому Банк, зобов`язаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати про ці зміни клієнта. Доказів про інформування відповідача про введення змін до процентної ставки Банк суду не надав, а суд не дослідив правомірність підвищення процентної ставки в односторонньому порядку, без отримання на це згоди відповідача.

Згідно п.2.1.1.2.1 Умов, Банк видає клієнту картку, вид якої визначений у Пам`ятці клієнта/довідка про умови кредитування і заяві, підписанням якого клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Ні зазначеної Памятки, ні Графіку погашення кредиту позивач до суду не надав.

Посилаючись на п. 1.1.3.2.4 «Умов», позивач стверджує про своє право змінювати в односторонньому порядку розмір наданого на платіжну картку кредиту (кредитний ліміт) без попереднього повідомлення клієнта, що є неправомірним.

Відповідно до ч. ч. 5,7 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Зміна умов договору про споживчий кредит можлива тільки за згодою сторін. Умова договору про споживчий кредит про можливість внесення до договору змін в односторонньому порядку є нікчемною.

Не відповідає вимогам закону нарахування позивачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків).Розмір нарахованої апелянту заборгованості по процентам за користування кредитом становить 24 968,13 грн. (нараховані відсотки - 15392,28 грн + пеня - 9575,85 грн.) що є значно більшим за тіло кредиту.

Таким чином, розмір заборгованості за процентами за користування кредитом, явно перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту, що не відповідає загальним засадам цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності (п.6 ч. 1ст.З ЦК України).

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

Банк в особі представника не скористався правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносин)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

07.07.2010 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідного до якого ОСОБА_1 підписала Анкету-Заяву №б/н від 07.07.2010 року, відповідно до якої отримала кредит у розмірі 8 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с.9).

Позивач виконав вимоги укладеного між сторонами кредитного договору та надав відповідачці кредитні кошти, визначені зобов`язанням від 07.07.2010 року, що не спростовано відповідачкою.

Відповідачка свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів Банку належним чином не виконала, протягом тривалого часу не здійснює погашення кредиту, внаслідок чого у позичальника перед Банком утворилась прострочена заборгованість за кредитом, зокрема за тілом кредиту у розмірі 7 323, 04 гривень (а.с.5-8).

В зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань станом на 25.10.2018 року Банк нарахував заборгованість у розмірі 34 405, 73 гривень, з яких: 7 323, 04 гривень заборгованість за кредитом; 15 392,28 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом; 9 575,85 гривень пеня, і 2 114,65 гривень штрафи (а.с.8).

Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.

Між сторонами виникли правовідносини із кредитних зобов`язань, які регулюються нормами ЦК України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, задовольняючи позов47), виходив з того, що позов є обґрунтованим та доведеним у повному обсязі (а.с.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитом з таких підстав.

Звертаючись із позовом, Банк просив стягнути, як кредит (суму, яку позичальник фактично отримав у позику), так і складові його повної вартості: заборгованість по відсоткам, пеню та штрафи.

Вимоги Банка про стягнення заборгованості по кредиту у розмірі 7 323, 04 гривень є обґрунтованими та доведеними.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення заборгованості по кредиту в розмірі 7 323, 04 гривень, оскільки 07.07.2010 року ОСОБА_1 отримала у Банка грошові кошти в розмірі 8 000 гривень, частково повернула їх Банку, однак 7 323, 04 гривень, у добровільному порядку, Банку не повернула.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Зважаючи на викладене, Банк вправі вимагати захисту своїх прав у судовому порядку шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення отриманої суми кредитних коштів, з врахуванням повернутої суми кредитних коштів.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідачки на користь Банка фактично не повернутих нею грошових коштів по кредиту у розмірі 7 323, 04 гривень, у зв`язку з чим рішення суду у цій частині підлягає залишенню без змін.

Рішення суду першої інстанції у частині стягнення процентів, пені, штрафів підлягає скасуванню з прийняттям у цій частині нового рішення зважаючи на наступне.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), ст. 207 ч.ч.1,2 ЦК України.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. ст. 626 ч.1, 628 ч.1, 638 ч.1 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ч.1 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1054 ч.1, ст.1055 ч.ч.1,2 ЦК України).

Публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ст. 633 ч. 1, 634 ч.1 ЦК України).

Умови застосування конструкції договору приєднання розробляє підприємець, у даному випадку Банк.

Разом з тим, умови договорів приєднання розроблені Банком повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому, з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий

контрагент (споживач послуг Банка) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. ст. 1048 ч.1, 1049 ч.1 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (ст. 1050 ч.1 ЦК України).

З огляду на викладене, слід дійти висновку, що у разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк просив стягнути, як кредит, так і складові його повної вартості: заборгованість по відсоткам, пеню та штрафи.

Заява позичальника від 07.07.2010 року не зазначає процентну ставку по кредиту, не містить умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру (а.с. 9).

Обґрунтовуючи право вимоги щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами, Банк, крім розрахунку заборгованості за договором (а.с. 10), посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини кредитного договору (а.с. 10-25).

Матеріали справи не містять належних доказів того, що саме із зазначеним Витягом з Тарифів та Витягом з Умов позичальник ОСОБА_1 була ознайомлена і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов, а також, що вказані документи, на момент отримання відповідачем кредитних коштів, містили умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

До правовідносин сторін не може бути застосована ч.1 ст. 634 ЦК України стосовно того, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або в інших стандартних нормах, який може бути укладений шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ неодноразово змінювались самим Банком, зокрема, в період з липня 2010 року і по листопад 2018 року, тобто Банк мав можливість додати до позовної заяви Витяг з тарифів та Витяг з Умов у будь-якій редакції, у тому числі, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Сама по собі роздруківка із сайту Банка не може бути належним доказом підтвердження вказаних обставин, оскільки зазначений доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (Банка), яка у будь-який час може вносити і вносить відповідні зміни щодо умов та правил споживчого кредитування.Так, Банк, звертаючись із позовом, просив стягнути із позичальника, як кредит (суму, яку позичальник фактично отримав у позику), так і складові його повної вартості: заборгованість по відсоткам, пеню та штрафи.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 549 ч.1, ст. 551 ч.1 ЦК України).

Обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі розмір і порядок нарахування пені та штрафів, крім розрахунку заборгованості за договором (а.с.5-8), Банк також посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини кредитного договору, однак матеріали справи не містять належних доказів того, що позичальник ОСОБА_1 ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету, а також, що вказані документи, на момент отримання відповідачем кредитних коштів, містили умови, зокрема щодо сплати неустойки (пені, штрафів), зокрема, в документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ч.6 ЦПК України).

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень.

Зважаючи на те, що відсутні докази на підтвердження того, що Банк запропонував позичальнику конкретні Умови та Привала банківських послуг, Анкета-Заява не зазначає домовленості сторін про сплату процентів, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть доводи про укладення стандартної (типової) форми договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов не правильного висновку задоволення позовних вимог щодо стягнення процентів і неустойки у вигляді пені та штрафів.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції у частині стягнення процентів і неустойки у вигляді пені та штрафів за користування кредитними коштами.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи представника відповідачки у скарзі про те, що: відповідачка подала до суду клопотання про розгляд справи з її участю, однак суд першої інстанції розглянув справу за її відсутності, вирішив справу у порядку спрощеного провадження і не забезпечив відповідачці право на доступ до правосуддя, позбавив права на подання своїх доводів та відповідних заперечень на позов; в матеріалах справи відсутні докази того, що кредитний ліміт наданий саме на суму 8 000 гривень, - не заслуговують на увагу.

У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема, малозначні справи. Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (ст. 274 ч.1 ЦПК України).

Зазначена справа є малозначною, з ціною позову 34 405,73 гривень.

Ухвалою суду від 29.12.2018 року відкрито провадження у справі і зазначено про розгляд справи у порядку спрощеного провадження (а.с.44).

16.01.2019 року відповідачка отримала ухвалу суду від 29.12.2018 року (а.с.45).

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідачка, отримавши 16.01.2019 року ухвалу суду від 29.12.2018 року, в період з 16.01.2019 року по 29.01.2019 року, зверталась до суду першої інстанції із заявою про розгляд справи в загальному порядку.

07.07.2010 року ОСОБА_1 за кредитним договором отримала грошові кошти в розмірі 8 000 гривень, частково розрахувалась із Банком по кредиту, однак 7 323, 04 гривень, у добровільному порядку, Банку не повернула.

Зазначені обставини підтверджуються належним та допустимим доказами, розрахунками Банка, які відповідають вимогам ст. ст. 76-78 ЦПК України, і, у встановленому законом порядку, не спростовані відповідачкою.

Доводи і аргументи представника відповідачкиу скарзі щодо необґрунтованості стягнення процентів і неустойки у вигляді пені та штрафів, прийняті до уваги і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦІПК України).

Зважаючи на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову щодо стягнення заборгованості по кредиту і ухвалив судове рішення у цій частині з додержанням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу в частині стягнення заборгованості за кредитом, а рішення суду у цій частині залишає без змін.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ст. 376 ч.1 п.п.1-4, ч.2 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що висновки суду у частині стягнення процентів і неустойки у вигляді пені та штрафів за користування кредитним коштами не відповідають обставинам справи і нормам матеріального та процесуального права ст. ст. 626 ч.1, 628 ч.1, 634 ч. ч.1,2, 638 ч.1 ЦК України, ст. 13 ч.1 ЦПК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення з мотивів, викладених у мотивувальній частині постанови.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п.1-3 ЦПК України).

За подачу позовної заяви до суду першої інстанції Банк сплатив судовий збір у розмірі 1 762 гривень (1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1762 гривень), тобто мінімальний розмір судового збору. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення судового збору з ОСОБА_1 у розмірі 1762 гривень.

Судові витрати ОСОБА_1 за подачу апеляційної скарги у розмірі 2 643 гривень (1762Х150%) відшкодуванню не підлягають, оскільки рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає залишенню без змін.

IV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 п. п. 1,2, 375 ч. 1, 376 ч. 1 п. п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 січня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором (за тілом кредиту) у розмірі 7 323,04 гривень і стягнення судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 1 762 гривень залишити без змін.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 січня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за процентами у розмірі 15 392,28 гривень, пені у розмірі 9 575, 85 гривень, штрафу у розмірі 500 гривень, штрафу у розмірі 1 614,56 гривень скасувати.

Відмовити акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» у позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами у розмірі 15 392,28 гривень, пені у розмірі 9 575, 85 гривень, штрафу у розмірі 500 гривень, штрафу у розмірі 1 614,56 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції виготовлено 21.11.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Є.С. Сєвєрова