ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6879/19 Справа № 2-7226/11 Суддя у 1-й інстанції - Чулінін Д. Г. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2012 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання договорів кредиту, іпотеки і поруки недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2010 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", яке згідно затвердженої нової редакції Статуту на підставі рішення Єдиного акціонера Банку від 21.05.2018 року № 519, змінило найменування банку на Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк", банк) про визнання договорів кредиту, іпотеки і поруки недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що 03.04.2008 року між ОСОБА_1 та АТ КБ "ПриватБанк" був укладений договір про іпотечний кредит № DND0G0, за яким банк надав позичальнику кошти в сумі 223 462,50 грн. для споживчих потреб.

Для забезпечення виконання зобов`язань за даним договором між ОСОБА_1 та АТ КБ "ПриватБанк" був укладений договір іпотеки № DND0G0 від 03.04.2008 року.

Також, між АТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № DND0G0 від 03.04.2008 року.

ОСОБА_1 зазначав, що кредитні кошти були безпосередньо отримані у касі банку та витрачені за цільовим призначенням, а саме на придбання у власність квартири. Також він сплачував за даним кредитом щомісячні платежі згідно договору та графіку погашення кредиту в гривнях.

22 серпня 2008 року працівники банку сказали йому, що необхідно укласти дві додаткові угоди до договору про іпотечний кредит № DND0G0 та викласти договір про надання іпотечного кредиту в новій редакції, згідно якої він 22.08.2008 року нібито отримав кредити в іноземній валюті в розмірі 48 775,92 доларів США, відповідно до першої додаткової угоди, а також в сумі 9 729, 32 доларів США, відповідно до другої додаткової угоди, для придбання нерухомості. В іншому випадку працівники банку погрожували підвищенням процентів за користування кредитними коштами, які згідно договору про надання іпотечного кредиту, становили 15 % аж до 30 % річних. Зазначені додаткові угоди він підписав, тому що думав, що умови їхньої співпраці з банком ніяким чином не зміняться, адже ніяких 48 775,92 доларів США, відповідно до першої додаткової угоди, а також в сумі 9 729, 32 доларів США для придбання нерухомості він не отримував, ніякої нерухомості не купував.

При цьому йому роз`яснили, що в разі, якщо в новій редакції буде вказана сума кредиту в іноземній валюті, він буде сплачувати той процент, який і був визначений в договорі про іпотечний кредит - 15% річних, та його можна буде не підвищувати. Не будучи освіченим в банківській, фінансовій та юридичній галузях, він погодився.

Але в договорі в новій редакції, з урахуванням першої та другої додаткових угод від 22.08.2010 року, хоча і визначений процент 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості, що в підсумку і складає 15 % за рік, але додатково визначений платіж в розмірі 3 % від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, який складає в підсумку 19 726,29 доларів США за першою додатковою угодою та 3 934,8 доларів США за другою додатковою угодою. Таким чином, в результаті укладання шляхом обману даних додаткових угод, ціна угоди суттєво зросла.

Позивач вказував, що його шляхом обману примусили підписати додаткову угоду про отримання кредиту в іноземній валюті, яку він насправді не отримував, з метою стягнути з нього в майбутньому більші суми в гривнях, ніж це було передбачено первісним кредитним договором. Відповідач ввів його в оману шляхом укладання кредитного договору, що не відповідає вимогам закону, який передбачає надання банківської послуги неналежної якості.

Ці дії, відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів" є проявом нечесної підприємницької практики відповідача.

Згідно ч.6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Крім того позивач зазначав, що для відновлення його порушеного права він вимушений повернути банку все отримане за кредитним договором в натурі або за існуючими наразі цінами. Це сума, яка визначена за кредитним договором в новій редакції, яку він не має змоги оплатити через різке збільшення курсу долара США, що становить 58 505,24 доларів США.

За змістом п.1 ч.2 ст. 22ЦК України це є його збитками, які будуть понесені з вини відповідача та які згідно ч.2 ст. 230 ЦК України мають бути відшкодовані йому в подвійному розмірі.

Таким чином, шляхом заліку взаємних вимог, банк має сплатити йому 58 505,24 доларів США.

Крім того, під час дії договору він сплатив банку 17 664,25 доларів США, що підтверджується виписками та квитанціями про сплату, які згідно ч.1 ст. 216 ЦК України банк повинен повернути йому для приведення сторін в первісне положення в результаті визнання договору недійсним.

Отже, загальна сума, що підлягає стягненню з банку на його користь складає 76 169,49 доларів США, що станом на час подання позову складає 600 977,00 грн.

Ураховуючи викладене, позивачі просили суд визнати недійсними: договір про іпотечний кредит № DND0G0 в редакції від 22.08.2008 року та договір поруки № DND0G0 від 03.04.2008 року, як вчинені внаслідок обману та прояву нечесної підприємницької практики; стягнути з відповідача 76 169,49 доларів США у відшкодування збитків, спричинених недійсним правочином.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.02.2012 року позовні вимоги задоволено частково.

Застосовано наслідки недійсності нікчемних додаткових угод ОСОБА_1 з ЗАТ КБ "ПриватБанк" до договору про іпотечний кредит № DNDщG0 і кредитного договору № DND0G0 з моменту їх укладення 22.08.2008 року, а саме: зобов`язано ОСОБА_1 повернути ПАТ КБ "ПриватБанк" в натурі, відповідно, 224 856,97 грн. та 44 852,18 грн., що разом складає 269 709,15 грн.; зобов`язано ПАТ КБ "ПриватБанк" повернути ОСОБА_1 в натурі 17 664,25 доларів США.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ "ПриватБанк", посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивачі просять рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача - без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції установлено, що 03.04.2008 року між ОСОБА_1 та АТ КБ "ПриватБанк" був укладений договір про іпотечний кредит № DND0G0, за яким банк надав позичальнику кошти в сумі 223 462,50 грн. для споживчих потреб.

Для забезпечення виконання зобов`язань за даним договором між ОСОБА_1 та АТ КБ "ПриватБанк" був укладений договір іпотеки № DND0G0 від 03.04.2008 року.

Також, між АТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № DND0G0 від 03.04.2008 року.

22 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та АТ КБ "ПриватБанк" було укладено додаткові угоди до кредитного договору № DND0G0 від 03.04.2008 року та договору про іпотечний кредит № DND0G0 від 03.04.2008 року, викладено договори в новій редакції, згідно якої позичальник 22.08.2008 року отримав кредити в іноземній валюті в розмірі 48 775,92 доларів США, відповідно до першої додаткової угоди, а також в сумі 9 729, 32 доларів США, відповідно до другої додаткової угоди, для придбання нерухомості.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з підстав їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку, що додаткові угоди до договору про іпотечний кредит № DND0G0 від 22.08.2008 року і кредитного договору № DND0G0 від 22.08.2008 року є нікчемними з моменту їх укладення, оскільки укладені внаслідок нечесної підприємницької діяльності.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно з ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ст. 627 ЦК України та ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суду позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати про центів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суспільства. Відповідно до частини 2 цієї статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з частинами 3, 4, 5, 6 цієї ж статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Згідно з ч.1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Доводи позивачів про те, що додаткові угоди до договору про іпотечний кредит № DNDOG0 і кредитного договору № DNDOG0 є нікчемними з моменту їх укладення і при їх укладанні банком не були дотримані вимоги Закону України "Про захист прав споживачів" колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" договори про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Порядок надання споживачу інформації про умови кредитування зазначена у ст. 11 цього Закону, відповідальність в разі не надання інформації передбачена ст.ст. 15, 23 зазначеного Закону.

Встановлено, що при зверненні позивача як позичальника до банку для отримання кредиту йому в повному обсязі була надана інформація відповідно до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме - інформація про особу та місцезнаходження кредитодавця, про мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, про форми його забезпечення, про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача, про тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік всіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, про строк, на який кредит може бути одержаний, про варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, тощо, а наявний підпис ОСОБА_1 в Заяві позичальника-фізичної особи на отримання кредиту підтверджує ознайомлення його із умовами кредитного договору та згоду на ці умови.

Так, позивач повністю погодився з умовами додаткових угод від 22.08.2008 року, що підтверджується наявністю особистого підпису позивача ОСОБА_1 , а також оформлених на ім`я позивача заяв на продаж іноземної валюти № 6770/1 та № 6770/2.

Колегією суддів установлено, що додаткові угоди від 22.08.2008 року підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення додаткових угод не заявляв додаткових вимог щодо спірних умов додаткових угод та в подальшому виконував їх умови.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позивачами не заявлялось ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції клопотання про призначення відповідної судової економічної експертизи щодо визначення чи мають спірні додаткові угоди в собі умови щодо прихованих видів доходу фінансовою установою за рахунок споживача, а для з`ясування зазначених обставин справи суду необхідні знання відповідного фахівця, а отже викладені позивачами доводи на підтвердження своїх позовних вимог щодо несправедливих їх умов відповідно до ст. 81 ЦПК України є недоведеними і ґрунтуються на припущеннях.

Сторони узгодили всі істотні умови додаткових угод від 22.08.2008 року, що підтверджується особистим підписом позивача в додаткових угодах та сплатою у виконання умов зазначених угод.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне скасувати додаткове рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.07.2019 року, яким вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" № 14 від 18.12.2009 року, у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

На підставі статті 141 ЦПК України з позивачів на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору, сплачених останнім при подачі апеляційної скарги по 2 022,81 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2012 року та додаткове рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2019 року - скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання договорів кредиту, іпотеки і поруки недійсними - відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" судові витрати по сплаті судового збору по 2 022,81 грн. з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко