Постанова

Іменем України

19 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 317/3039/18-ц

провадження № 61-9076св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Запорізька районна державна нотаріальна контора Запорізької області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Запорізького апеляційного суду від 20 березня 2019 року у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Гончар М. С., Кочеткової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Запорізька районна державна нотаріальна контора Запорізької області, про визначення додаткового строку на прийняття спадщини.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , спадкоємцем за законом після якої є її донька ОСОБА_2 . У серпні 2018 року з повідомлення, яке йому надійшло із Запорізької районної державної нотаріальної контори, він дізнався, що померла ОСОБА_4 , яка за життя склала на його ім`я заповіт. Він отримав дублікат заповіту та звернувся до нотаріальної контори, де йому роз`яснили, що він пропустив шестимісячний строк на прийняття спадщини, тому має звернутись із позовом до суду про визначення додаткового строку. Вказує, що він не знав про існування заповіту, а тому це є поважною причиною пропуску ним строку для прийняття спадщини.

Посилаючись на викладене, позивач просив визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 в один місяць.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 27 грудня 2018 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що заповіт, виданий ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_1 , не містить будь-яких інших відомостей, які б дозволили встановити той факт, що дійсна воля заповідача ОСОБА_4 полягала у передачі частини спадкового майна (земельної ділянки) саме ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а не іншій особі з такими ж прізвищем, ім`ям та по батькові. Крім того, позивачем до матеріалів справи не додано жодних доказів, на підставі яких можна дійти висновку про належність заповіту саме позивачу. Таким доказом, на думку суду, є судове рішення про встановлення факту належності заповіту позивачу. Проте як убачається з матеріалів справи, позивач із такими вимогами у порядку окремого провадження до суду не звертався. Не містить такої вимоги і позовна заява у цій справі. Таким чином, посилання позивача на те, що ОСОБА_4 заповіла своє майно саме йому, за своєю суттю є припущенням, на якому не може ґрунтуватися доказування у справі відповідно до приписів частини шостої статті 81 ЦПК України.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 20 березня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 Визначено ОСОБА_1 додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 строком в один місяць.

Додатковою постановою цього ж суду від 12 червня 2019 року вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ні у главі 17 «Посвідчення заповітів» Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, ні у главі 3 «Посвідчення заповіту» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якими унормовуються ці питання та містяться вимоги до заповіту, не зазначається, які відомості про спадкоємця, крім ПІБ, вказуються у заповіті. Наданий позивачем дублікат заповіту посвідчений нотаріально, а тому при його посвідченні у нотаріуса не виникло сумнівів щодо внесених у заповіт відомостей. Отже, він відповідав вимогам законодавства, оскільки в іншому випадку нотаріус відмовив у його посвідченні. Перші відомості про наявність заповіту отримані ОСОБА_1 лише у серпні 2018 року, коли йому надійшов лист державного нотаріуса Кравцової Л. М., якій тільки з цього часу стала відома його адреса. Через місяць, отримавши копію свідоцтва про смерть ОСОБА_4 , дублікат заповіту, ОСОБА_1 вже звернувся до суду із цим позовом про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У травні 2019 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 20 березня 2019 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що ОСОБА_1 на початку серпня 2018 року, отримав лист від 02 серпня 2018 року № 735, у якому нотаріусом встановлено строк протягом якого він зобов`язаний надати докази прийняття спадщини - 12 серпня 2018 року, або доказ звернення до суду із позовною заявою про надання додаткового строку на прийняття спадщини. Проте ОСОБА_1 вчасно документи не подав, а позов подано лише 12 вересня 2018 року.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання відзивів на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає нормам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Відповідно до копії дубліката заповіту від 25 лютого 2005 року серії НОМЕР_2 , ОСОБА_4 заповіла належну їй земельну ділянку № НОМЕР_3 площею 6,75 га ОСОБА_1 .

Згідно із запитом про отримання доступу до персональних даних від 10 листопада 2014 року № 2842/2?14, нотаріус запитував із Обласного АДС ДМС відомості щодо реєстрації місця проживання та інші персональні дані, що містяться у картотеці реєстраційного обліку адресно-довідкового сектору про місце проживання ОСОБА_1 , рік народження та місце народження.

Орган ДМС надав відповідь про неможливість надання запитуваної інформації, оскільки для надання довідки необхідно вказати дату народження особи, інформація щодо якої запитується.

02 серпня 2018 року нотаріусом за вих. № 735/02-14 на адресу ОСОБА_1 направлено повідомлення, у якому зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка залишила на його користь заповіт. ОСОБА_1 роз`яснено положення статей 1268, 1270 та 1272 ЦК України та запропоновано в строк до 12 серпня 2018 року надати нотаріусу докази прийняття спадщини або звернення до суду з позовом про встановлення додаткового строку на прийняття спадщини. Зазначено, що при неотриманні відповіді до зазначеного часу, свідоцтво про право на спадщину буде видане іншим спадкоємцям, які прийняли спадщину.

21 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Запорізької районної державної нотаріальної контори із заявою не видавати спадкоємцям ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину, оскільки він має намір звернутися до суду з позовом про встановлення йому додаткового строку на прийняття спадщини.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 26 вересня 2012 року № 6-85цс12, від 04 листопада 2015 року № 6-1486цс15.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки позивач довів наявність перешкод, які впливали на своєчасність подання заяви до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини за заповітом.

З огляду на зазначене, ухваливши рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_1 пропустив строк для прийняття спадщини з поважних та об`єктивних причин, оскільки він не є родичем померлої ОСОБА_4 , мешкав у іншому населеному пункті, будь-яких відносин із нею не підтримував та не знав про складений на його ім`я заповіт.

Державний нотаріус Кравцова Л. М. намагалась розшукати спадкоємця за заповітом - ОСОБА_1 , але органи реєстрації не надали відомостей про нього через відсутність інформації про дату його народження, що у сукупності з іншими обставинами справи, вказує наявність підстав для визначення позивачу додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, оскільки визначений частиною першою статті 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини, пропущено позивачем із поважних, незалежних від позивача причин.

При цьому, вирішуючи спір у цій справі судом апеляційної інстанції обґрунтовано враховано свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права та дотримано принцип пропорційності між застосованим заходом і переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 20 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик