Провадження № 22-ц/812/1928/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року м. Миколаїв

справа № 490/2746/19-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Богуславською О.М.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до

ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості

за апеляційною скаргою

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 2 вересня 2019 року суддею Черенковою Н.П. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено цього ж дня),

У С Т А Н О В И В:

В березні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що 15 жовтня 2010 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (без номеру), за умовами якого позичальниця отримала 8 400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 27,60 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Своїм підписом в угоді відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір про надання банківських послуг.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальницею умов договору станом на 28 лютого 2019 року виникла заборгованість у розмірі 16 862, 35 грн., в тому числі 8 551, 88 грн. тіла кредиту, 6 631, 31 грн. процентів, 400 грн. пені та комісії, а також штрафи: 500 грн. фіксована частина та 779, 16 грн. процентна складова, які банк просив стягнути з ОСОБА_1 .

Правом відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 не скористалась.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 2 вересня 2019 року позов задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто 8 551, 88 грн. тіла кредиту та судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що банк не довів факт узгодження з позичальником усіх умов кредитування (ціну договору), а саме розмір процентів та обсяг відповідальності за порушення кредитних зобов`язань (розмір неустойки). При цьому надана позивачем анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не містить таких умов, а наданий суду цей відомчий документ, який неодноразово змінювався, не є достатньою підставою вважати саме ці умови узгодженими сторонами з дотриманням письмової форми угоди. За цих обставин поверненню підлягають тільки отримані відповідачем кредитні кошти.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просив скасувати рішення в частині позовних вимог про стягнення процентів та задовольнити позов у цій частині. Апелянт посилався на те, що, стягнувши тіло кредиту, суд порушив вимоги статей 1048, 1054 ЦК, статті 49 Закону «Про банки та банківську діяльність», а також європейські стандарти.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_1 не скористалась.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 15 жовтня 2010 року ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 11).

В заяві зазначено, що позичальник згоден з тим, що його заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають Договір про надання банківських послуг. Позичальник ознайомився та згоден з Умовами та Правилами, а також Тарифами, які були йому надані в письмовому вигляді.

При цьому анкета-заява ОСОБА_1 не містить будь-яких відомостей про розмір кредиту (кредитного ліміту), процентної ставки, а також не зазначено про види відповідальності (штрафи, пеня) за порушення умов кредитування.

Пам`ятка клієнта, посилання на яку містить заява-анкета, суду не надана.

На підтвердження підстав позову, банк надав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, затверджених наказом від 6.03.2010 р. СП-2010-256 (а.с.12,13-36).

Власноручного підпису позичальника ОСОБА_1 ці витяги не містять.

При цьому в матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме ці витяги з Тарифів та Умов надавались відповідачу для ознайомлення та узгодження, а також що саме така редакція цих актів, що постійно змінювалась, діяла на час укладення кредитної угоди.

Роздруківка із сайту позивача, як доказ, повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Тому такий доказ не може вважатись достатньою підставою для покладення на позичальника обов`язків, які передбачені цими документами (постанова ВСУ від 11 березня 2015 року, провадження № 6-16цс15).

Цей висновок, з яким погоджується апеляційний суд, викладено в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції.

На підтвердження розміру заборгованості банк надав розрахунок, який проведено з червня 2014 року до 28 лютого 2019 року (а.с. 8-10).

З розрахунку вбачається, що основний кредит (8 386,61 грн.) був отриманий відповідачкою до 27 червня 2014 року. Оплату кредиту ОСОБА_1 здійснювала не регулярними платежами, останній платіж в розмірі 500 грн. внесено 8 листопада 2018 року (а.с. 10).

Проценти за користування кредитними коштами нараховувались ОСОБА_1 у період до 1 вересня 2014 року в розмірі 27, 60 % річних, до 1 квітня 2015 року 32, 40 %, а з цього часу 42 % річних.

Загальна заборгованість ОСОБА_1 станом на 28 лютого 2019 року визначена банком в розмірі 16 862, 35 грн., в тому числі 8 551, 88 грн. тіла кредиту, 6 631, 31 грн. процентів, 400 грн. пені та комісії, а також 1 279,16 грн. штрафів.

Відомостей про видачу відповідачці платіжних карт та строку їх дії матеріали справи не містять.

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції виходив з того, що до вказаних правовідносин неможливо застосувати правила частини 1 статті 634 ЦК, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 умови кредитування, за відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом, комісії, неустойки за несвоєчасне виконання зобов`язань, надані банком витяги з Тарифів та Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, тобто бути складовою цього договору.

Оскільки відсутні достатні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору (у формі сплати процентів, комісії), а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, банк має можливість вимагати лише фактично отриману та не повернуту суму кредиту, що відповідає вимогам частини 2 статті 530 ЦК.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та відповідає загальним засадам та принципам цивільного судочинства верховенства права, свободі договору, справедливості, добросовісності та розумності, а також необхідності особливого захисту споживача у кредитних відносинах.

Визнавши обґрунтованою вимогу банку лише в частині стягнення тіла кредиту в розмірі кредитного ліміту (8 551, 88 грн.), суд першої інстанції послався на норми цивільного законодавства, застосував ці норми відповідно до загальних засад цивільного судочинства та висновків, викладених в постановах Верховного Суду, що відповідає вимогам частини 4 статі 263 ЦПК.

Виходячи з того, що в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції зазначені норми цивільного законодавства, наведено їх зміст, викладені висновки щодо їх застосування до відносин банку з ОСОБА_1 та є посилання на висновки з цього питання вищого судового органу, апеляційний суд не вбачає необхідності їх повторювати.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Більш того, відхиляючи скаргу, апеляційний суд має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення ЄСПЛ від 21 січня 1999 року у справі «Гарсіа Руїз проти Іспанії»).

Доводи апелянта про те, що, відмовивши у стягненні процентів за користування кредитом, суд порушив вимоги статей 1048, 1054 ЦК, статті 49 Закону «Про банки та банківську діяльність» та європейські стандарти щодо кредитних правовідносин, пов`язані з невірним розумінням підстав відмови в позові в цій частині.

За нормами цивільного законодавства, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

При розгляді цієї справи суд не встановив узгоджених умов щодо сплати процентів та інших сум при укладенні кредитного договору 15 жовтня 2010 року, тобто підстав для застосування договірних розмірів процентів та неустойки. А вимог про стягнення цих сум з підстав та в розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК, позивач не заявляв.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК, якою закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Висновків про безпроцентні умови кредитування ОСОБА_1 мотивувальна частина судового рішення не містить. Висновок суду про доведеність лише підстав повернення тіла кредиту ґрунтується на встановлених порушеннях порядку укладення кредитних договорів як договорів приєднання.

З цих же підстав не можуть вважатись порушеними і норми європейського договірного права, на що посилається апелянт.

Судове рішення в частині відмови у стягненні комісії, пені, штрафів банк не оскаржує.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права в частині відмови у стягненні процентів, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 374, 375 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 2 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

постанову складено 21 листопада 2019 року