Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 755/13582/15-ц

провадження № 61-16185св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва у складі судді Лазаренко В. В. від 10 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Антоненко Н. О., Шкоріної О. І., від 02 березня 2016 року,

ВСТАНОВИВ :

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота» (далі - ПАТ «Банк Золоті Ворота», банк) звернулося до суду із позовом до

ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 11 січня 2010 року між банком та

ОСОБА_1 був укладений кредитний договір (із подальшим внесенням змін до нього), відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 29 714 доларів США під 10,50% річних строком до 17 липня 2014 року.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором, у нього станом на 10 червня 2015 року утворилась заборгованість, яка складається із: 4 935,17 доларів США - прострочена заборгованість за відсотками; 3 607,83 грн - прострочена заборгованість за комісійною винагородою; 99 781,04 грн - пеня за кредитом, відсотками, та комісійною винагородою, розрахована за період з 10 червня 2012 року

по 09 червня 2015 року, яку позивач просив стягнути з відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 листопада

2015 року позов ПАТ «Банк Золоті Ворота» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Золоті Ворота» заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 935,17 доларів США та 103 388,87 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник належним чином не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором, допустив заборгованість за кредитом, а тому є всі передбачені законом і укладеним між сторонами договором підстави для стягнення з нього цієї заборгованості.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Солом`янського районного суду

м. Києва від 10 листопада 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно виходив із того, що у зв`язку із невиконанням позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з нього у повному обсязі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що наданий банком розрахунок заборгованості не відображає фактичної сплати ним кредиту та відсотків, а тому помилково взятий судами до уваги. Позивач не надав документи, які б підтверджували наданням ним коштів позичальнику. Крім того, судами попередніх інстанцій не було враховано його заяви про застосування позовної давності.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

18 липня 2007 року між сторонами був укладений кредитний договір, з внесенням подальших змін до нього, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 29 714 доларів США під 10,50% річних строком до 17 липня 2014 року.

Оскільки ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у нього станом на 10 червня 2015 року утворилась заборгованість, яка складається із: 4 935,17 доларів США - прострочена заборгованість за відсотками; 3 607,83 грн - прострочена заборгованості за комісійною винагородою; 99 781,04 грн - пеня за кредитом, відсотками, та комісійною винагородою, розрахована за період з 10 червня 2012 року

по 09 червня 2015 року.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Переглядаючи справу в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів Верховного Суду виходить з такого.

10 листопада 2015 року Солом`янським районним судом ухвалено заочне рішення у даній справі.

Судова повістка-повідомлення про призначене судове засідання

на 10 листопада 2015 року надсилалася ОСОБА_1 , однак повернулася до суду першої інстанції у зв`язку із закінченням терміну зберігання (а. с. 34, 35).

Відомості про повернення до суду першої інстанції повістки про виклик ОСОБА_1 з вказівкою причини повернення - за закінченням терміну зберігання, не свідчить про виконання судом обов`язку із належного повідомлення указаних учасників справи про дату та час її судового розгляду.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

У заяві від 05 грудня 2015 року про перегляд заочного рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року відповідач вказував, що позовна заява подана з пропуском позовної давності (а. с. 49-56).

В апеляційній скарзі відповідач також вказував на пропуск банком строку позовної давності та просив у зв`язку із його пропуском відмовити у задоволенні позовних вимог банку.

Однак жодних мотивів відхилення таких доводів скарги суд апеляційної інстанції у своїй ухвалі не навів.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України в редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду).

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права, а судді - керуючись відповідним принципом (частина перша статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI в редакції, що була чинною на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій; частина перша статті 47 цього Закону в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції; частина перша статті 48 вказаного Закону у редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня

2010 року № 2453-VI в редакції, що була чинною на час розгляду справи судами попередніх інстанцій).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно зі статтею 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення (стаття 309 ЦПК України у відповідній редакції).

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, зокрема, якщо не застосовано закон, який підлягав застосуванню (частина друга статті 309 ЦПК України 2004 року).

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач був вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач міг заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Відтак, суд апеляційної інстанції, безпідставно не взяв до уваги доводи відповідача, що позовна заява подана з пропуском позовної давності, а також те, що відповідач повідомляв суд першої інстанції про пропуск позивачем позовної давності у заяві про перегляд заочного рішення, чим допустив неповноту при розгляді справи.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18).

З прийняттям указаної постанови внесена визначеність щодо правильного застосування положень чинного законодавства у спорах даної категорії.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо неправильного розрахунку заборгованості.

Так, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача комісійної винагороди та пені за прострочення сплати комісійної винагороди, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на таке.

Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року по справі

№ 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16.

При цьому банк нараховував, а позичальник сплачував комісію за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості, що є незаконним.

Однак суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув, не врахував правову позицію Верховний Суд України, викладену у постановах

від 16 листопада 2016 року (справа № 6-1746цс16) та від 06 вересня 2017 року

(справа № 6-2071цс16).

Ураховуючи викладене, ухвала суду апеляційної інстанції не може вважатись законною й підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, встановлених статтею 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02 березня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович