Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 756/3608/16

провадження № 61-24636св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Оболонський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції в місті Києві, третя особа - прокуратура міста Києва,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М., від 14 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції в місті Києві (далі - Оболонського РВДВС м. Києва) про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту.

Позовна заява мотивована тим, що 23 червня 2010 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0845 га, яка розташована по АДРЕСА_1 . Станом на дату укладення цього договору у єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна були відсутні відомості щодо заборони відчуження вказаної ділянки. Приватний нотаріус провела державну реєстрацію цього договору у державному реєстрі правочинів. Проте у лютому 2016 року позивач з відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно дізналась, що на належну їй земельну ділянку накладено арешт на підставі постанови державного виконавця від 10 січня 2014 року про арешт та заборону відчуження майна боржника ОСОБА_2 .

Оскільки на момент укладення спірного договору не існували обставини, які унеможливлювали його вчинення, а ОСОБА_2 на момент накладення арешту не був власником вказаної земельної ділянки, позивач просила суд визнати за нею право власності на цю ділянку та звільнити її з-під арешту.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва у складі судді Камбулова Д. Г. від 23 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано Оболонський РВДВС м. Києва зняти арешт з земельної ділянки площею 0,0845 га, що розміщена по АДРЕСА_1 , який було накладено відповідно до постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції в м. Києві Максименко Л. А. від 10 січня 2014 року.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на момент укладення спірного договору не існувало обставин, які унеможливлювали його вчинення, а ОСОБА_2 , який є боржником у справі, у межах якої накладено арешт на спірну земельну ділянку, на момент накладення арешту на неї не був її власником.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 березня 2017 року задоволено апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва, скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач подав позов до неналежного відповідача - виконавчої служби, а не боржника та стягувача у виконавчому провадженні, в межах якого був накладений арешт на спірну земельну ділянку.Суд першої інстанції належним чином не перевірив, хто є власником вказаної земельної ділянки.Реєстрація прав позивача на земельну ділянку проведена з порушенням положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що державна реєстрація права власності позивача на спірну земельну ділянку відбулась 26 жовтня 2010 року, а тому висновок суду про дату такої реєстрації (22 липня 2016 року) є неправильним. Оскільки виконавча служба, відмовивши у скасуванні арешту спірної земельної ділянки, не визнавала право власності позивача на вказане нерухоме майно, тому саме виконавча служба є належним відповідачем у справі.

Відзив на касаційну скаргу

У червні 2017 року заступник прокурора міста Києва подав заперечення (відзив) на касаційну скаргу, який мотивований тим, що скасування арешту на земельну ділянку унеможливить виконання судового рішення, яким визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, а також договір купівлі-продажу цієї ділянки, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 10 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

23 червня 2010 між ОСОБА_1 як покупцем та ОСОБА_2 як продавцем було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0845 га, що розміщена по АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Цей договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Висоцькою С. І. та проведено його державну реєстрацію договору купівлі-продажу земельної ділянки шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру правочинів, про що надано витяг № 8685367 від 23 червня 2010 року (а.с. 6).

Відповідно до пункту 1.4 договору вказаного договору та державного акту на право власності на земельну ділянку спірна земельна ділянка належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 30 вересня 2009 року, укладеному ним з ОСОБА_3 .

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 серпня 2014 року визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки на АДРЕСА_1 , укладений 30 вересня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , та відновлено становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення в розпорядження Київської міської ради цієї земельної ділянки.

На виконання цього судового рішення, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 41437139 від 10 січня 2014 року, виданої Оболонським РВДВС у м. Києві, Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві було накладено арешт на вказану земельну ділянку.

Виконавче провадження, в межах якого було накладено арешт на спірну земельну ділянку, відкрито відносно ОСОБА_2 як боржника та Київської міської ради як стягувача.

09 лютого 2016 року ОСОБА_1 подала до Оболонським РВДВС у м. Києві заяву про скасування цього арешту, проте їй було відмовлено (а.с. 13).

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Оскільки ОСОБА_1 не оскаржує рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку, правильне застосування судом норм права в цій частині не перевіряється судом касаційної інстанції в силу статті 400 ЦПК України.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із частиною першою статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Положеннями частин першої, другої, третьої та четвертої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Відповідно до статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту.

Відповідно до роз`яснень, наданих судам в абзаці третьому пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил підвідомчості позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Аналогічні роз`яснення містяться і в пункті 2 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна».

Заявляючи вимоги про звільнення з-під арешту спірної земельної ділянки, ОСОБА_1 посилалась на те, що саме вона, а не ОСОБА_4 є її законним власником на підставі договору купівлі-продажу від 23 червня 2010 року.

Разом із тим рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 серпня 2014 року цю земельну ділянку повернуто в розпорядження Київської міської ради як законному власнику (а.с. 54-58).

Отже, звільненню майна з-під арешту, накладеного в інтересах Київської міської ради, має передувати вирішення позову про право на це майно, яке вважає своєю власністю ОСОБА_1

Одним із належних відповідачів у цьому спорі повинен був бути боржник у виконавчому провадженні, в рамках якого накладено арешт на спірну земельну ділянку - ОСОБА_2 , а також особа, в інтересах якої накладено зазначений арешт - Київська міська рада. Лише за наявності належних відповідачів у справі суд взмозі вирішувати питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

Позивач не пред`явила позов до сторін виконавчого провадження, тому суд апеляційної інстанції за такого суб`єктного складу був позбавлений можливості вирішити питання про належність позивачеві майна, на яке накладено арешт державним виконавцем, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи викладене, судове рішення апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 березня 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара