Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 366/1750/16-ц

провадження № 61-25384св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Головне територіальне управління юстиції Київської області,

третя особа - Іванківська селищна рада Іванківського району Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іванківського районного суду Київської області від 08 грудня 2016 року у складі судді Тетервак Н. А. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2017 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Ігнатченко Н. В., Фінагєєвої В. О. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного територіального управління юстиції Київської області, третя особа - Іванківська селищна рада Іванківського району Київської області про визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Заявлені вимоги мотивував тим, що він є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 08 травня 1974 року, в зв`язку із чим до нього перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій розміщений його будинок.

Суміжну земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 займає відповідач ОСОБА_2 , яка 08 серпня 2005 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0600 га для будівництва та обслуговування житлового будинку на підставі рішення Іванківської селищної ради від 17 березня 2005 року. 21 листопада 2013 року на підставі розробленої ГП «Геополісся» технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки. ОСОБА_2 отримала витяг про реєстрацію земельної ділянки площею 0,0610 га, на підставі якого їй видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 23 листопада 2013 року № 13311362. Відповідно до вказаного свідоцтва межа земельної ділянки ОСОБА_2 проходить по межі земельної ділянки позивача, а саме по стіні його будинку, що унеможливлює вільний доступ до стіни будинку та до частини земельної ділянки взагалі. Разом з тим, з технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі вбачається, що межа земельної ділянки відповідача проходить на відстані від стіни будинку ОСОБА_1 .

З метою відновлення свого порушеного права позивач просив визнати недійсним свідоцтво на право власності на земельну ділянку № 13311362 від 23 листопада 2013 року для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що належить ОСОБА_2 , та скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_2 , що дасть йому можливість зареєструвати його земельну ділянку.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 08 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості позову, оскільки позивачем не доведено, що земельна ділянка площею 0,08 га, яку він має право приватизувати згідно рішення сільської ради від 23 листопада 1993 року, якимось чином зменшилася з вини відповідача.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Іванківського районного суду Київської області від 08 грудня 2016 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач всупереч вимогам статті 60 ЦПК України не довів заявлених позовних вимог належними та допустимими доказами, а суд першої інстанції, ухвалюючи своє рішення, правильно проаналізував норми закону, що регулюють спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, в якій просив скасувати зазначені судові рішення, а справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами було залишено поза увагою ту обставину, що ОСОБА_2 було надано земельні ділянки площею 0,004 га для комерційного використання та 0,055 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, рішень про збільшення розміру земельної ділянки понад вказані розміри не приймалось, разом з тим розмір земельної ділянки відповідача збільшився до 0,61 га. Судами не було досліджено первинних документів за якими межа між садибами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проходить на відстані.

Узагальнені доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У вересні 2017 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 від ОСОБА_2 в яких відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість, а оскаржувані судові рішення без змін. Вказує на те, що суди першої та апеляційної інстанції дійшли до правильних висновків про відмову у задоволенні позову з мотивів недоведеності позивачем порушення його права на земельну ділянку з боку відповідача.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 08 травня 1974 року.

В матеріалах справи знаходиться генеральний план земельної ділянки по АДРЕСА_3 , площею 0,0736 га, від 10 квітня 1948 року, згідно якого межа земельної ділянки із земельною ділянкою ОСОБА_3 знаходиться на відстані від будинку АДРЕСА_3 .

Рішенням виконавчого комітету Іванківської селищної ради від 23 листопада 1993 року № 327 передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,08 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1 .

З наданого кадастрового плану земельної ділянки вбачається, що розмір земельної ділянки ОСОБА_1 становить 0,0839 га, тобто, на 0,0039 га (39 метрів) більше, ніж вказано у рішенні виконкому.

ОСОБА_2 є власником суміжної земельної ділянки АДРЕСА_2 .

11 лютого 2004 року складено акт про встановлення на місцевості, погодження зовнішньої межі земельної ділянки, передачу на зберігання межових знаків користувачу земельної ділянки ОСОБА_2 , погоджений із суміжним землекористувачем ОСОБА_1

Листом Іванківської міжрайонної прокуратури Київської області від 06 травня 2015 року № 1434 вих 15 повідомлено ОСОБА_1 , що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 23 листопада 2013 року площа сусідньої земельної ділянки складає 0,061 га, тобто збільшилась на 0,010 га.

05 червня 2015 року Іванківська селищна рада Іванківського району Київської області направила ОСОБА_1 лист № 2.471.2 про те, що ОСОБА_2 дійсно отримала свідоцтво про право власності від 23 листопада 2013 року серія НОМЕР_1 на земельну ділянку в АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:005:0019, згідно якого межі та координати земельної ділянки змінились, також збільшилась її площа на 0,00010 га. При збільшенні площі та зміні меж земельної ділянки, які не відповідають координатам, зазначеним у державному акті на земельну ділянку, технічна документація не затверджувалась на сесії селищної ради.

Рішенням Державного кадастрового реєстратора Управління Держгеокадастру в Іванківському районі Київської області від 09 березня 2016 року № РВ-016 відмовлено ОСОБА_1 у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з підстав знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

З листа Іванківської селищної ради Іванківського району Київської області від 10 березня 2016 року № П-6/02-10 встановлено, що відповідно до рішення Іванківської селищної ради від 18 березня 2004 року № 12/513 ОСОБА_2 було надано земельні ділянки розміром 0,0040 га для комерційного використання та 0,0550 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, відповідно до якого було виготовлено державний акт на право власності серії ЯА № 568108 загальною площею 0,06000 га. Згодом на дану земельну ділянку було виготовлено свідоцтво на право власності на нерухоме майно, відповідно до якого розмір земельної ділянки збільшився на 0,0010 га, та становить 0,0610 га.

Листом Іванківської селищної ради Іванківського району Київської області від 23 березня 2016 року № П-220.2 повідомлено про те, що рішення щодо збільшення розміру земельної ділянки з 0,0060 га на 0,0061 га Іванківською селищною радою не приймалося.

З рішення Іванківського районного суду від 19 серпня 2010 року встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення меж та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, мотивуючи свій позов тим, що в травні 2010 року ОСОБА_2 самовільно захопила його земельну ділянку, знищивши 35-ти сантиметровий прохід між їхніми господарствами. В позові відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 23 березня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Іванківська селищна рада про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку, встановлення межі та зобов`язання вчинити певні дії в задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що відповідачем у встановленому порядку було набуто право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , а позивач не довів факту протиправності набуття відповідачем права власності на відповідну земельну ділянку.

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що в матеріалах справи знаходиться інший план земельної ділянки ОСОБА_1 , на якому будинок позивача знаходиться на межі земельних ділянок, датований 19 липня 1984 року, тобто до моменту оформлення відповідачем права власності на земельну ділянку.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Іванківського районного суду Київської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 травня 2018 року справу № 366/1750/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої' статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту «а» частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Згідно з частиною першою статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України.

Згідно за статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 не надано достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилалася як на підставу своїх позовних вимог, а саме того, що надана йому земельна ділянка прощею 0,08 га (фактичною прощею 0,0839 га) зменшилась за рахунок земельної ділянки відповідача.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги стосовно того, що судами було залишено поза увагою те, що ОСОБА_2 було надано земельні ділянки площею 0,004 га для комерційного використання та 0,055 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, рішень про збільшення розміру земельної ділянки понад вказані розміри не приймалось, разом з тим розмір земельної ділянки відповідача збільшився до 0,61 га, а також судами не було досліджено первинних документів за якими межа між садибами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проходить на відстані, адже ці доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи та переоцінки доказів, а тому в силу положень статті 400 ЦПК України Верховний Суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині залишення без задоволення клопотання відповідача про надання перерви для заміни неналежного відповідача на належного, висновків суду щодо недоведеності позову не спростовують, а тому підлягають відхиленню.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суди першої та апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення судів відповідають нормам матеріального та процесуального права. Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаних позовів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судових рішень.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 08 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк І. М. Фаловська