Справа 688/4573/18
№ 2/688/164/19
Рішення

Іменем України

18 листопада 2019 року Шепетівський міськрайонний суд

Хмельницької області

в складі:

головуючого судді Мазур Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Березенської Н.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Янцеловського М.Ф.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Шепетівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування домоволодіння удаваним правочином, визнання укладеним договору купівлі-продажу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільно нажитого під час шлюбу майна, -

ВСТАНОВИІВ:

В грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування домоволодіння удаваним правочином, визнання укладеним договору купівлі-продажу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільно нажитого під час шлюбу майна. В обґрунтування позову зазначила, що з 12 лютого 2011 року перебуває у шлюбі з відповідачем, який зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Шепетівського міськрайонного управління юстиції Хмельницької області,актовий запис № 27. Від шлюбу у них є двоє дітей - син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В квітні 2012 року вони придбали домоволодіння з господарським будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Оформленням всіх необхідних документів займався відповідач ОСОБА_2 , який по оголошенню підшукав дане домоволодіння, він же вів переговори щодо ціни і за взаємною згодою нами було прийнято рішення про його купівлю за 36000 доларів США. Будинок належав відповідачам ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Документи після оформлення угоди на домоволодіння зберігалися у відповідача ОСОБА_2 , з їх змістом знайома не була. В 2017 році позивачка знайшла вдома документи на будинок, в яких виявила, що було укладено не договір купівлі-продажу, а договір дарування домоволодіння, вчинений між ОСОБА_2 та відповідачами ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Просить суд визнати вищевказаний договір дарування домоволодіння удаваним, визнати укладеним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , предметом якого є домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 , та визнати дане домоволодіння об`єктом спільної сумісної власності її та відповідача ОСОБА_2 . Крім того, зазначає, що за час спільного проживання з відповідачем спільно придбали рухоме майно: диван вартістю 6300 грн.; шафу вартістю 1600 грн.; тумбу-комод вартістю 580 грн.; тумбу-трюмо вартістю 840 грн.; 2 приліжкові тумбочки вартістю 300 грн. кожна; ліжко вартістю 1200 грн.; 2 м`які пуфи вартістю 500 грн. кожен; стіл журнальний вартістю 450 грн.; ліжка дитячі; шафу дитячу; стіл письмовий для дітей; меблеву стінку вартістю 7500 грн.; килими загальною вартістю 5250 грн.; стіл кухонний з натурального дерева вартістю 2800 грн.; стіл розкладний вартістю 950 грн.; стільці загальною вартістю 360 грн.; набори кухонних меблів вартістю 5000 грн.; 2 газових плити (бувші у використанні) вартістю 950 грн.; телевізор вартістю 6500 грн.; телевізор вартістю 1440 грн.; тюнери вартістю 800 грн.; холодильник вартістю 3400 грн.; морозильну камеру вартістю 3100 грн.; мікрохвильову піч вартістю 600 грн.; мультиварку вартістю 1290 грн.; кухонний комбайн вартістю 1150 грн.; електром`ясорубку вартістю 600 грн.; кавоварку вартістю 300 грн.; тостер вартістю 250 грн.; пральну машину вартістю 2600 грн.; музичний центр вартістю 2450 грн.; тумбу під взуття вартістю 396 грн.; шафу-прихожа вартістю 915 грн.; м`який кухонний кутник вартістю 680 грн. та 4 люстри вартістю 1300 грн., а всього на суму 63151 грн. Просить виділити їй у власність рухомого майна на загальну суму 29815 грн.

Під час розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги - просила визнати договір дарування укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , предметом якого є домоволодіння по АДРЕСА_1 , удаваним, визнати укладеним договір, предметом якого є вищезазначене домоволодіння, договором купівлі-продажу, та визнати вказане домоволодіння об`єктом спільної сумісної власності її та відповідача ОСОБА_2

Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали уточнені позовні вимоги та зазначили, що речі домашнього вжитку вони розділили добровільно.

Відповідач ОСОБА_2 , під час розгляду справи позовні вимоги визнав, проти задоволення позову з врахуванням уточнених позовних вимог не заперечив, ствердив, рухоме майно вони розділили добровільно і претензій один до одного не мають.

Відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленими про час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явилися, причини неявки не повідомили.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов підлягаючим до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.02.2011 року по 17.10.2018 року, шлюб розірвано рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області.

Під час перебування в шлюбі ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір дарування, згідно якого ОСОБА_2 отримав у дар домоволодіння з господарським будівлями та спорудами, що розташоване по АДРЕСА_1 , вказане стверджується копією вищевказаного договору дарування посвідченого 24.04.2012 року приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу Петровською Л.О., зареєстрований у реєстрі за № 1320.

З розписки від 24.04.2012 року вбачається, що ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 36000 доларів США в рахунок продажу домоволодіння. Домоволодіння АДРЕСА_1 складається з житлового будинку, цегляного сараю, літньої кухні та цегляногго гаража.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ст.235 ЦК України)

Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

З наданих матеріалів встановлено, що фактично між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , було укладено договір купівлі продажу, оскільки ОСОБА_2 передав на користь ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , грошові кошти за придбання майна.

Тому суд визнає договір дарування укладеним для приховування іншого правочину, тому визнає його недійсним, також зазначає, що вказаний договір є договором купівлі-продажу, який суд визнає дійсним правочином.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Згідно з ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним під час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також майно, набуте нею, ним під час шлюбу, але на кошти, що належать їй, йому особисто.

Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі.

Однак, якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього, в даному випадку, лише на ім`я одного з подружжя, не спростовує презумпції належності вищевказаного майна до спільної сумісної власності подружжя.

Отже, сторони по справі мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте за час шлюбу.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Проаналізувавши всі надані докази в їх сукупності, враховуючи все вищенаведене суд вважає, що відповідачем було набуто право власності на спірне домоволодіння в інтересах сім`ї, для проживання подружжя, за гроші набуті ними під час шлюбу, а тому суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнає спірне домоволодіння об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнає за позивачкою право власності на 1/2 частину зазначеного домоволодіння.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 13, 76, 81, 89, 141, 263, 265, 268, 272, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 202, 235, 655, 717 ЦК України, ст.ст.36, 60 СК України суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати удаваним договір дарування домоволодіння АДРЕСА_1 з надвірними побудовами, укладений 24.04.2012 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений 24 квітня 2012 року приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу Петровською Л.О., зареєстрований у реєстрі за № 1320.

Визнати укладеним 24 квітня 2012 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 з надвірними побудовами, за яким ОСОБА_2 купив вказане домоволодіння.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майно, домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку загальною площею 98,9 кв.м., сараю цегляного, літньої кухні цегляної та гаражу цегляного загальною вартістю 398 950 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення в Хмельницький апеляційний суд через Шепетівський міськрайонний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 19 листопада 2019 року.

Суддя: Мазур Н.В.