Постанова

Іменем України

19 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 751/1486/17

провадження № 61-5478 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Кривцової Г. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенко Родіон Олександрович, Служба у справах дітей Новозаводської районної у м. Чернігові ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 лютого 2018 року

у складі судді Ченцової С. М. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Вінгаль В. М., Кузюри Л. В., Мамонової О. Є.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,треті особи: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенко Р. О., Новозаводська районна

у м. Чернігові рада, про визнання недійсним з моменту вчинення договору купівлі-продажу від 21 грудня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенком Р. О., відповідно якого ОСОБА_3 продала ОСОБА_2 будинок

АДРЕСА_1 та визнання недійсним з моменту вчинення договору купівлі-продажу від 21 грудня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенком Р. О., відповідно якого ОСОБА_3 продала ОСОБА_2 земельну ділянку АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що він з ОСОБА_3 перебував

у зареєстрованому шлюбі з 03 жовтня 1987 року по 06 листопада 2013 року. За час шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 , за спільні сімейні кошти вони придбали будинок АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3 .

Після розлучення 06 листопада 2013 року він з ОСОБА_3 проживали

в спільному будинку АДРЕСА_1 . До 2016 року жодних спорів чи заперечень з боку ОСОБА_3 з приводу належності їм обом спірного будинку не було.

У 2016 році ОСОБА_3 почала перешкоджати йому у користуванні спільним будинком та почала продавати спільно нажите майно, так як збирається виїхати на постійне місце проживання до Російської Федерації, його прав на житловий будинок не визнавала.

У листопаді 2016 року він побачив, що одна з кімнат будинку порожня, а меблі та інші предмети зникли, а ОСОБА_3 йому повідомила, що продає будинок.

Він з`ясував, що 21 грудня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Тарасенком Р. О.

Дозволу на укладення вказаних договорів він не надавав та категорично був проти продажу спірного будинку.

Ураховуючи наведене, позивач просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

РішеннямНовозаводського районного суду м. Чернігова від 26 лютого

2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 0,0304 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та посвідчений 21 грудня 2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенком Р. О.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, загальною площею 96,6 кв.м., житловою площею 61,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та посвідчений 21 грудня 2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенком Р. О..

Суд першої інстанції виходив з тих підстав, що майно, набуте за спільні кошти і за час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , є їх спільною сумісною власністю, а тому неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК України. Отже, оспорювані правочини є недійсними в силу статей 203, 215 ЦК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 лютого 2018 року - без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції зазначив, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, тому дійшов до правомірного висновку про визнання договорів купівлі-продажу спірного житлового будинку та земельної ділянки недійсними у зв`язку з порушенням одного з подружжя вимог статей 60, 61, 63 СК України, а доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстави для скасування судового рішення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та її короткий зміст

У березні 2019 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 лютого 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі № 751/1486/17 та витребувано її матеріали з Новозаводського районного суду м. Чернігова.

У квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно не з`ясували обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не дослідили належним чином наявні

у справі докази.

Зазначила, що позивачем не доведено, а матеріали справи не містять доказів на підтвердження доводів позивача про те, що майно придбано за спільні грошові кошти подружжя, а не за власні кошти ОСОБА_3 .

Посилається на те, що позивач звернувся із позовом до суду лише 13 березня 2017 року, тобто після спливу строку позовної давності, оскільки він повинен був (міг) довідатися про намір своєї дружини продати спірний житловий будинок з ухвали Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19 серпня 2009 року.

Вказала, що спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_3 , оскільки вона набула її у власність у порядку безоплатної приватизації, тому договір купівлі-продажу земельної ділянки визнаний недійсним безпідставно.

Рішення Апеляційного суду Чернігівської області у справі № 751/10610/16-ц від 07 лютого 2017 року та встановлені ним обставини не може братися до уваги при розгляді цієї справи, оскільки ОСОБА_2 не була стороною цієї справи.

Звертає увагу на те, що позивачем не заявлено вимог про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя. Крім цього, недійсним може бути визнаний договір про розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно.

Судом апеляційної інстанції розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, оскільки стосується спору, що виник з сімейних відносин.

При цьому позивач посилався на відповідні правові позиції Верховного Суду України.

Відзиву на касаційну скаргу від учасників справи не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

03 жовтня 1987 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб Березовською сільською радою Хабаровського краю Російської Федерації.

27 червня 2001 року ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 житловий будинок

АДРЕСА_1 (а. с. 8-9).

06 листопада 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвали шлюб

(а. с. 10).

21 грудня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, за яким провадавець передала

у власність покупця житловий будинок

АДРЕСА_1 (а. с. 5-6).

21 грудня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким продавець передав у власність покупця земельну ділянку, розміром 0,0304 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 77-78).

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області у справі № 751/10610/16-ц від 07 лютого 2017 року скасовано рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 грудня 2016 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користуванням житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 101-102).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення.

Встановлено й убачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність поширюється на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя (презумпція спільності майна подружжя).

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

У зв`язку із цим доводи касаційної скарги у цій частині є безпідставними.

У частині третій статті 65 СК України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Велика Палата Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі

№ 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відійшла від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України: від 07 жовтня 2015 року

у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та

від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного

у наведених вище справах, Велика Палата Верховного Суду вказала, що він суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому

з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 3.3 договору купівлі-продажу житлового будинку зазначено, що житловий будинок з відповідними надвірними будівлями, які продаються, до цього нікому іншому не продані, не подаровані, в спорі, під забороною та

в податковій заставі не перебувають, права у третіх осіб щодо майна, яке відчужується відсутні. Укладання цього договору не порушує право користування цим житловим будинком третіх осіб, а також неповнолітніх та малолітніх дітей. Продавець стверджує, що відчужуваний житловий будинок

з надвірними будівлями є її особистою приватною власністю, про що продавцем нотаріусу подана заява, яка доведена до відома покупця.

Установивши, що спірний житловий будинок належить подружжю на праві спільної сумісної власності, набутий за спільні кошти подружжя і за час шлюбу, презумпція спільності подружжя не спростована, а оспорюваний договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений ОСОБА_3 без згоди іншого з подружжя - ОСОБА_1 , і те, що покупець спірного будинку - ОСОБА_2 не довела у судовому порядку свою необізнаність у тому, що предмет договору належить подружжю, а тому його відчуження повинно відбуватись також зі згоди ОСОБА_1 , належним чином оцінивши всі докази, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсними.

Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що

є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають

у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Відповідно до витягу з рішення Чернігівської міської ради 50 сесії

6 скликання від 27 квітня 2015 року, ОСОБА_3 передано безоплатно земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 , площею 0,0304 га (а. с. 36).

Пунктом 1.3 договору купівлі-продажу земельної ділянки встановлено, що цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). На земельній ділянці, що відчужується, розташований житловий будинок

з надвірними спорудами.

У пунктах 3.5, 3.6 договору купівлі-продажу земельної ділянки зазначено, що земельна ділянка, яка є предметом цього договору на момент його укладення нікому іншому не продана, не подарована, в спорі, під забороною (арештом) та в податковій заставі не перебуває, права у третіх осіб щодо майна, яке відчужується відсутні. Укладання цього договору не порушує право користування цим житловим будинком третіх осіб, а також неповнолітніх та малолітніх дітей інших прав щодо земельної ділянки у третіх осіб (у тому числі за шлюбним контрактом, договорами найму тощо) як

у межах, так і за межами України немає. Продавець стверджує, що відчужувана земельна ділянка є її особистою приватною власністю, про що продавцем нотаріусу подана заява, яка доведена до відома покупця

(а. с. 77-78).

Ураховуючи наведені норми права, а також те, що позивач, як учасник спільної частковій власності на будинок, набуває і право на земельну ділянку пропорційно розміру його частки у спільній власності на вказаний будинок, суди дійшли до вірного висновку та правомірно визнали недійсним оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки, що, у свою чергу, спростовує доводи касаційної скарги у відповідній частині.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що приватизована земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_3 , а тому виключає визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки у випадку перебування земельної ділянки у власності ОСОБА_2 ,

а житлового будинку у спільній сумісній власності подружжя, втратиться цільове призначення спірної земельної ділянки, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Доводи касаційної скарги про те, що спірний будинок придбаний за власні кошти ОСОБА_3 , оскільки у ОСОБА_1 не було доходів, так як він не працював, є необґрунтованими, не доведеними та не свідчать про спростування презумпції спільності майна подружжя, оскільки ґрунтуються на припущеннях.

Посилання касаційної скарги на те, що позивач звернувся із позовом до суду лише 13 березня 2017 року, тобто після спливу строку позовної давності,

є безпідставними, оскільки судами встановлено, що порушення прав позивача відбулося 21 грудня 2016 року, тобто з моменту вчинення договорів купівлі-продажу, а до суду він звернувся у березні 2017 року, тобто через три місяці, а отже з дотриманням строку позовної давності.

Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції розглянуто

у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, оскільки

у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя, підлягають відхиленню, оскільки такі спори можуть виникати з підстав, передбачених СК України, однак у даному випадку спір стосується визнання недійсним договорів купівлі-продажу, тобто стосується захисту речового права на нерухоме майно.

Посилання касаційної скарги на відповідні правові позиції Верховного Суду України є безпідставним, оскільки у зазначених справах різні фактичні обставини.

Обставини справи встановлені судами на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності

і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи

і заперечення сторін.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх спростували. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 лютого

2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 13 лютого

2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова