Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 2-4357/08/15

провадження № 61-32896св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Петрова Є. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Виконавчий комітет Київської районної ради м. Харкова,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 14 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Колтунової А. І., Кругової С. С., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон України № 2147-VIII) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2008 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати за ним право власності на нежитлові будівлі літ. Б та літ. В на АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що він має у власності земельну ділянку за зазначеною адресою для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га. Протягом 2005-2007 років за власні кошти він побудував на земельній ділянці житловий будинок літ. А-2 та господарські споруди А-1 і на підставі розпорядження голови Київської районної у м. Харкові ради від 11 липня 2008 року отримав на житловий будинок свідоцтво про право власності. У 2008 році він побудував два нежитлові приміщення літ. Б площею 18,7 кв. м та літ. В площею 24,1 кв. м, зазначені будівлі відповідно до технічного висновку знаходяться у гарному стані, відповідають архітектурним, санітарним та протипожежним вимогам, подальша експлуатація цих будівель погоджена з Київським районним відділом Головне управління Міністерство надзвичайних ситуацій України в Харківській області (далі - МНС України).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05 вересня 2008 року позов задоволено; визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлові приміщення літ. Б площею 18,7 кв. м та літ. В площею 24,1 кв. м на АДРЕСА_1 ; зобов`язано КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на зазначені нежитлові приміщення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач самочинно побудував на власній земельній ділянці нежитлові приміщення, які знаходяться у задовільному стані, відповідають архітектурним, санітарним та протипожежним вимогам, МНС України надало листа про те, що не заперечує проти збереження та експлуатації будівель; нежитлові приміщення не порушують прав інших осіб.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 вересня 2017 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 вересня 2008 року скасовано, у позові відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_2 , яку не було залучено до участі в справі; житловий будинок літ. А-2 на АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; право власності на нежитлові будівлі є похідним від права власності на житловий будинок. Суд першої інстанції визнав право власності на нежитлові будівлі за особою, яка не є власником житлового будинку, крім того, суд порушив встановлений законом порядок оформлення права власності на самочинні будівлі.

Короткий зміст касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 14 вересня 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з Київського районного суду м. Харкова, відмовлено у зупиненні виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 14 вересня 2017 року.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII та розпочав роботу Верховний Суд як суд касаційної інстанції.

У травні 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не мала право на оскарження рішення суду першої інстанції, під час апеляційного розгляду справи не надала доказів того, що вона має будь-які права на спірні нежитлові приміщення, крім того, пропустила строк апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не встановив склад осіб, які беруть участь у справі, на цей час склад осіб, прав та обов`язків яких може стосуватися вирішення спору, відрізняється від того, який був під час розгляду справи у суді першої інстанції. На думку позивача, ОСОБА_2 може оскаржити право власності на спірні нежитлові приміщення у іншому судового процесі про припинення права власності. Рішення виконкому Київської у м. Харкові ради від 03 червня 2008 року № 108-8 про надання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дозволу на оформлення права власності на житловий будинок літ. А-2 як акт одноразової дії вичерпало свою дію після отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на зазначений будинок та відмови ОСОБА_2 в оформленні права власності на цей же будинок. Судове рішення, яким скасовано видані ОСОБА_1 правовстановлюючі документи на житловий будинок, набрало законної сили лише 22 березня 2017 року після перегляду справи судом касаційної інстанції. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 травня 2010 року у справі № 2-1212/10/15 визнано житловий будинок літ. А-2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , тому ОСОБА_2 не має право оскаржувати встановлені у зазначеній справі обставини у іншому судовому провадженні. Також ОСОБА_1 вважає неправильним висновок суду апеляційної інстанції про те, що право власності на спірні самочинні нежитлові приміщення є похідним від права власності на житловий будинок.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд апеляційної інстанції встановив, що рішенням виконавчого комітету Київської районної у м. Харкові ради від 03 червня 2008 року № 100-8 «Про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку на АДРЕСА_1 » затверджено акт від 25 березня 2008 року державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію двоповерхового житлового будинку літ. А-2 на АДРЕСА_1 ; роз`яснено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право звернутися до КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» з питання про оформлення свідоцтва про право власності на зазначений житловий будинок; попереджено ОСОБА_1 про необхідність оформлення належним чином самочинно збудованих сараїв літ. Б, літ. В на АДРЕСА_1 .

11 липня 2008 року головою Київської районної у м. Харкові ради видано розпорядження № 933 «Про видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок літ. «А-2» по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 ».

Цього ж дня на підставі розпорядження № 933 ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності б/ н на житловий будинок літ. А -2 на АДРЕСА_1 .

Постановою Вищого адміністративного суду України від 01 квітня 2015 року у справі № К/800/10189/14 визнано незаконним та скасовано розпорядження Київської районної у м. Харкові ради від 11 липня 2008 року № 933 «Про видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок літ. «А-2» по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 ».

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2015 року у справі № 640/8724/15-ц, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 22 березня 2017 року, скасовано свідоцтво від 11 липня 2008 року б/н про право власності ОСОБА_1 на житловий будинок літ. А-2 на АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого на 27 червня 2017 року власником житлового будинку літ. А-2 на АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 380 ЦК України передбачено, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Державними будівельними нормами України. Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення ДБН В.2.2-15-2005, затвердженими наказом Державного комітету України з будівництва та архітектури від 18 травня 2005 року № 80, введеними у дію з 1 січня 2006 року, житлові будинки класифіковано на одноквартирні та багатоквартирні (Додаток Б).

Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Держжитлокомунгоспу України від 17 травня 2005 року № 76, передбачено, що прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю (частина перша статті 186 ЦК України).

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 указував на те, що є власником багатоквартирного житлового будинку, тому має законні підстави для визнання права власності на самочинні нежитлові приміщення літ. Б та літ. В, розміщені на прибудинковій території багатоквартирного будинку на АДРЕСА_1 . Разом з позовною заявою надав документи технічної інвентаризації зазначеного будинку, господарських будівель та споруд, зокрема сараїв літ. Б та літ. В.

Будь-яких документів про те, що сараї літ. Б та літ. В побудовані шляхом реконструкції чи капітального ремонту раніше існуючих будівель чи споруд, на які ОСОБА_1 мав право власності, що спростовувало б приналежність цих будівель до житлового будинку, матеріали справи не містять, суди попередніх інстанцій таких обставин не встановили, а позивач обґрунтовував підстави позову саме наявністю у нього права власності на житловий будинок на момент звернення до суду з цим позовом.

Виходячи з таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що норма частини п`ятої статті 376 ЦК України не може бути підставою для визнання самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, зведені на прибудинковій території багатоквартирного будинку.

Щодо прийняття судом першої інстанції рішення про права, свободи, інтереси та обов`язки осіб, які не були залучені до участі в справі

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Установивши, що ОСОБА_2 є співвласником багатоквартирного будинку на АДРЕСА_1 , суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що визнання за ОСОБА_1 у судового порядку права власності на спірні нежитлові будівлі порушує права ОСОБА_2 та інших співвласників будинку на можливість введення цих самочинних будівель в експлуатацію в установленому законом порядку.

Щодо стверджування про порушення судом апеляційної інстанції принципу юридичної визначеності

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що апеляційна скарга на рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 вересня 2008 року подана ОСОБА_2 через 9 років закінчення строку на апеляційне оскарження судового рішення; вважає, що суд апеляційної інстанції не мав підстав переглядати зазначене судово рішення, яке набрало законної сили.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Право на справедливий розгляд судом має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - остаточності рішень суду.

Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine) від 03 квітня 2008 року, заява № 3236/03, § 40; «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia) від 24 липня 2003 року, заява № 52854/99, § 52), зокрема з метою виправлення «суттєвих недоліків» або «судової помилки» («Сутяжник проти Росії» (Sutyazhnik v. Russia) від 23 липня 2009 року, заява № 8269/02, § 35).

Шумова В. М. не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції, у апеляційній скарзі зазначала, що про існування рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 вересня 2008 року довідалася лише 13 липня 2017 року, апеляційна скарга подана 14 липня 2017 року.

Апеляційний суд Харківської області, маючи дискреційні повноваження, дійшов висновку про необхідність відкриття апеляційного провадження у справі з тих підстав, що рішенням суду першої інстанції могло стосуватися вирішення питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_2 .

Разом з тим, відмова у відкритті провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у розгляді справи суді першої інстанції, безумовно обмежує права такої особи на доступ до правосуддя, що є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду Харківської області від 14 вересня 2017 року - без змін.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 14 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийС. Ю. Мартєв

Судді:А. І. Грушицький

А. А. Калараш

Є. В. Петров

В. В. Сердюк