Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 945/1739/19
РІШЕННЯ

Іменем України

21 листопада 2019 року

Миколаївський районний суд Миколаївської області, в складі головуючого судді Войнарівського М.М., за участю секретаря судового засідання Трифонової І.О., розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

встановив:

23 вересня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позовні вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, вона є приватним власником житлового будинку АДРЕСА_1 . У вказаному житловому будинку зареєстрована, але не проживає з червня 2003 року відповідач ОСОБА_2 , яка є її дочкою. Позивач ОСОБА_1 у позовній заяві вказувала на те, що відповідач у належному позивачеві будинку не проживає без поважних причин; участі в утриманні будинку не приймає; комунальні послуги не сплачує.

Посилаючись на вищевикладене, а саме на те, що відповідач ОСОБА_2 до цього часу залишається зареєстрованою у будинку позивача, що перешкоджає позивачу у повній мірі розпоряджатися своєю власністю, а саме - позбавляє позивача права оформити субсидію, позивач просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 у підготовче засідання не з`явилася, при цьому 19.11.2019 подала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала і просила задовольнити їх у повному обсязі, також просила розглядати справу за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 у підготовче засідання не з`явилася, при цьому 19.11.2019 також подала суду заяву, в якій визнала позов, також у заяві просила розглядати справу без її участі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив таке:

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 177235979 від 13 серпня 2019 року, позивач ОСОБА_1 є приватним власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

У вказаному будинку, який належить позивачу ОСОБА_1 , з 17 січня 1994 року зареєстрована відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 22 серпня 2019 року, а також довідкою, наданою на запит суду відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Миколаївській області від 23 жоватня 2019 року.

Згідно з Актом обстеження житлово - побутових умов проживання №134/6 від 22 серпня 2019 року, складеним та підписаним: депутатом сільської ради Трегуб Г.М.; діловодом сільської ради Шаповаловою О.М.; фахівцем із соціальної роботи ОСОБА_3 , у присутності сусідів: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , відповідач - ОСОБА_2 , в будинку АДРЕСА_1 зареєстрована, але не проживає без поважних причин з 2003 року.

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 відповідач ОСОБА_2 є дочкою позивача ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтями 150, 156 Житлового кодексу України (далі ЖК України) передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником житла і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування житловим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК України.

З огляду на те, що наявність реєстрації відповідача у будинку, який на праві приватної власності належить позивачу, створює позивачу перешкоди у повній мірі розпоряджатися своєю власністю, а також беручи до уваги те, що що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України позивачу належить повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а також стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 384 грн. 50 коп.

Керуючись ст. ст. 12, 13, ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 141, ч. 1 ст. 142, ч. 3 ст. 200, ч. ч. 1, 4 ст. 206, ст. ст. 258, 259, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,- задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Нечаяне, Миколаївського району Миколаївської області (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; серія та номер паспорту НОМЕР_2 ) такою що втратила право користування жилим приміщенням - житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Нечаяне, Миколаївського району Миколаївської області (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; серія та номер паспорту НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с. Кир`яківка, Миколаївського району Миколаївської області (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ; серія та номер паспорту НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 384 грн. 50 коп.

Фінансовому органу Управління Державної казначейської служби України у Миколаївському районі Миколаївської області повернути позивачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с. Кир`яківка, Миколаївського району Миколаївської області (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ; серія та номер паспорту НОМЕР_4 ) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ОСОБА_6 при поданні позову за квитанцією № 0.0..1 від 23 вересня 2019 року, що складає 384 грн. 50 коп.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду.

Суддя М. М. Войнарівський

21.11.2019