Справа № 308/8159/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2019 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області:

під головуванням судді Іванова А.П.,

за участю секретаря Боти О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Святий Мартин», третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Ужгородська місцева прокуратура про зняття арешту з майна,

встановив:

16.07.2019 позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено заборону на відчуження майна за адресою АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 , реєстраційний номер обтяження 856213. Вказану заборону накладено 18.03.2009 постановою помічника Ужгородського міжрайонного прокурора Голуба В.К. про накладення заборони на вчинення будь-яких дій щодо нерухомого майна, зареєстрованого за підозрюваним по кримінальній справі № 6201409 ОСОБА_1 . В кримінальній справ № 6201409 постановлено вирок, при цьому питання щодо зняття заборони з майна ОСОБА_1 не вирішено. У зв`язку з тим, що КПК України не передбачає прийняття процесуальних рішень у припиненій кримінальній справі, позивач просить скасувати наявну заборону по його майну в порядку цивільного судочинства. (а.с.1-6)

Представником відповідача до суду подано заяву, в якій Кредитна спілка «Святий Мартин» вказує, що жодних боргових зобов`язань у ОСОБА_1 до Кредитної спілки нема та заявлено про визнання позову. (а.с. 35)

Представником позивача - Дудуричем І.В. 18.09.2019 подано заяву про розгляд справи у скорочені терміни, у зв`язку з необхідністю ОСОБА_1 продажу належної йому квартири.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Від представника відповідача 11.09.2019 надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника КС «Святий Мартин».

Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Ужгородська місцева прокуратура в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

За таких обставин суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

ОСОБА_1 є власником майна, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . (а.с.9)

Згідно з відомостей Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, майно за адресою АДРЕСА_1 перебуває під забороною. Вказане обтяження зареєстровано Першою ужгородською державною нотаріальною конторою 19.03.2009. Підставою обтяження є постанова б/н від 18.03.2009 Ужгородської міжрайонної прокуратури. (а.с.9)

Постановою від 18.03.2009 накладено заборону на вчинення будь-яких дій щодо нерухомого майна, зареєстрованого за ОСОБА_1 , а саме майна за адресою АДРЕСА_1 ., в межах кримінальної справи №6201409. (а.с.10)

Вироком Ужгородського міськрайонного суду від 08.04.2011 ОСОБА_1 засуджено, цивільний позов, заявлений представником КС «Святий Мартин» залишено без розгляду. (а.с. 12-27).

З заяви, поданої представником КС «Святий Мартин», судом встановлено, що у ОСОБА_1 відсутні боргові зобов`язання перед відповідачем. (а.с. 28,35)

Згідно із обліково-статистичної картки на судову справу №1-161/11 вирок суду по обвинуваченню ОСОБА_1 за ст.ст. 364 ч.2, ст.ст. 364 ч.2 та ст.ст. 191 ч.2, ст. 366 ч.1 КК України набув законної сили 10.08.2011, а отже кримінальну справу №6201409, в межах якої на майно ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 накладено заборону на вчинення будь-яких дій, закрито.

Судом встановлено, що питання щодо скасування вищевказаної заборони на майно обвинуваченого ОСОБА_1 не вирішено.

Під час розгляду справи суд керується тим, що обтяження у вигляді заборони н нерухоме майно, а саме на майно ОСОБА_1 , було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.

Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення прокурором заборони на вчинення будь-яких дій щодо майна позивача, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Шляхи вирішення питання про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи, КПК України 1960 року не встановлює.

При цьому, суд може розглядати справу в кримінальному провадженні як цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року).

Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Тобто наявність заборони на вчинення будь-яких дій з майном, належним на праві власності позивачу ОСОБА_1 , порушує право власності такого, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а тому слід застосувати наступні норми, що регулюють непорушність права власності особи.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна.

Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України).

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Правова природа арешту майна в чинному КПК України є аналогічною до тої, що містилася в КПК України 1960 року.

Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Після припинення кримінальної справи відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту.

Враховуючи вищенаведене, а також наявність накладеної заборони на майно ОСОБА_1 , неможливість скасування такої в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом скасування заборони на вчинення будь-яких дій щодо нерухомого майна позивача ОСОБА_1 , розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

Крім того, суд вважає, що вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Вказана позиція викладена в постанові ВП Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 766/21865/17.

На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст. ст.3, 15, 16, 316, 317, 319, 321ЦК України, керуючись ст. ст. 6-13, 15,16,19, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Скасувати заборону на вчинення будь-яких щодо нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 8562135): невизначеного майна, всього майна, а саме майна, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 , зареєстровану Першою ужгородською державною нотаріальною конторою 19.03.2009 на підставі постанови Ужгородської міжрайонної прокуратури б/н від 18.03.2009.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду А.П. Іванов