ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/653/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: Марцішевська О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Бондаренка С. І., Храпка В.Д., Вініченка Б.Б.

за участю секретаря Матюха В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 вересня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Марцішевської О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Черкаська міська рада про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, повний текст рішення виготовлений 16 вересня 2019 року, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Черкаська міська рада про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що він є користувачем квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до копії поквартирної картки, що видана виконкомом Черкаської міської ради у квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 .

На сьогоднішній день відповідачі за місцем реєстрації не проживають близько 10 років, із реєстрації не знімаються, участі в утриманні житла та оплаті житлово-комунальних послуг не приймають, у зв`язку з чим ставлять позивача в тяжке матеріальне становище.

Також позивач наголошує на тому, що через реєстрацію відповідачів у квартирі він не може оформити субсидію по оплаті комунальних послуг.

На підставі викладеного позивач просив суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 березня 2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_4 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги крім доводів, які дублюють викладені у позовній заяві зазначає, що він не зобов`язаний доводити свої витрати на оплату комунальних послуг та утримання квартири, надані відповідачами товарні чеки підтверджують лише ремонт в квартирі, але не підтверджують їх проживання, суд прийняв до уваги покази свідків з боку відповідачів, при цьому не прийнявши покази свідків з його боку, не з`ясував причини відсутності відповідачів понад встановлені законодавством строки та прийняв як доказ проживання відповідачів квитанцію про сплату комунальних послуг від 16 травня 2019 року, не встановивши наявність інших квитанцій про оплату комунальних платежів за спірний період.

У поданому відзиві представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвокат Василенко О.В. заперечив проти задоволення апеляційної скарги, зазначаючи, що чеки на оплату комунальних послуг є доказом користування квартирою, покази свідків які вказували на відсутність в квартирі відповідачів спростовуються показами інших свідків, і судом були враховані всі такі покази, судом встановлено проживання в квартирі відповідачів та наявність їх речей, дано належну оцінку і факту доставки ОСОБА_3 пенсії на іншу, відповідачі проживають в квартирі і наміру зміни місця проживання не мали і не мають, іншого житла належного на праві власності чи на праві користування не мають.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, оскільки не доведені порушення його житлових прав з боку відповідачів та відсутність останніх за місцем реєстрації понад установлений законом строк без поважних причин і ці обставини спростовуються у своїй сукупності як доводами відповідачів, так і наданими ними доказами.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правовідносини що склались між сторонами врегульовані Житловим кодексом Української РСР.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частинами 1, 2 ст. 71 ЖК Української РСР передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з врахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК Української РСР).

Аналіз ст. ст.71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні понад шість місяців та відсутність поважних причин.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі ордеру № 75 виданого виконавчим комітетом Соснівської ради депутатів трудящих міста Черкаси від 01 квітня 1976 року ОСОБА_2 надана у користування квартира АДРЕСА_2 на сім`ю з 4 осіб ОСОБА_3 - дружина, ОСОБА_5 - син, ОСОБА_4 - син. Ордер був виданий на підставі рішення Соснівського виконкому трудящих міста Черкаси від 01 квітня 1976 року № 132 (а.с. 87).

На даний час квартира не приватизована, перебуває у комунальній власності, відповідно до поквартирної картки в квартирі зареєстровані ОСОБА_6 в якості наймача, ОСОБА_3 - дружина, ОСОБА_4 - син, ОСОБА_1 - онук, ОСОБА_1 - онук (а.с.4).

Предметом позову є визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, з підстав, передбачених ст. 71 ЖК Української РСР.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідачів понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у житловому приміщенні без поважних причин.

Відповідно до акту від 04 грудня 2018 року, складеного мешканцями будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 відповідачі за місцем реєстрації не проживають близько 10 років, особисті речі та інші ознаки, що підтверджують фактичне проживання за вищевказаною адресою відсутні (а.с.5).

При цьому, відповідно до акту від 14 травня 2019 року, складеного мешканцями вищезазначеного будинку ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , відповідачі фактично проживають за місцем своєї реєстрації: АДРЕСА_4 , а також в даній квартирі наявні їх особисті речі (а.с.88).

Таким чином, посилання позивача на акт від 04 грудня 2018 року, в тому числі, як на підтвердження не проживання відповідачів тривалий час у квартирі спростовується іншим актом від 14 травня 2019 року, складеним мешканцями будинку в якому зареєстровані відповідачі.

В матеріалах справи міститься копія квитанції від 16 травня 2019 року про сплату відповідачем ОСОБА_2 комунальних послуг КПТМ «Черкакситеплокомуненерго» в розмірні 2000 гривень (а.с.101). Факт часткової сплати вартості комунальних послуг не спростовується сторонами, а тому є свідченням, що відповідачі не втрачали зв`язок з квартирою, також зазначена обставина підтверджується доказами про проведення ремонту та придбання меблів.

Крім того, не сплата відповідачами комунальних послуг, на чому наголошував позивач в позовній заяві та апеляційній скарзі, не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки відповідно до правил ст. 71 ЖК України підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин.

У випадку якщо позивач вважає, що відповідачі сплачують комунальні послуги у недостатньому розмірі, а також не беруть участь в утриманні спірної квартири, він має право звернутися до суду з окремим позовом про стягнення частки понесених витрат, за наявності належних та допустимих доказів їх понесення.

Доводи позивача, що реєстрація відповідачів перешкоджає йому оформити субсидію є неприйнятними, оскільки ці обставини також не можуть слугувати підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, доказів того, що відповідачі взагалі не проживають у спірній квартирі з поважних чи не поважних причин суду надано не було.

Виходячи зі змісту статті 81 ЦПК України, позивач, посилаючись в позовній заяві на те, що він несе додаткові витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, внаслідок того, що відповідачі не беруть участі в утриманні житла та оплаті житлово-комунальних послуг, мав би доводи зазначену обставину.

Доводи апеляційної скарги, що суд прийняв до уваги покази свідків зі сторони відповідачів та не прийняв покази свідків з боку позивача не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд дав оцінку показам свідків як зі сторони позивача так і зі сторони відповідачів.

Належну оцінку також суд дав факту зазначення в заяві про призначення пенсії ОСОБА_3 адресу, відмінну від місця реєстрації.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду, були предметом дослідження у суді першої інстанції та не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які призвели до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, суд, не вбачає підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375,381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Черкаська міська рада про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 22 листопада 2019 року.

Судді :