Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Гаврилової О.В.,

за участю секретаря - Передрій І.В.,

учасники справи:

позивач - не з`явився,

представник позивача - адвокат Москалюк Т.В.,

відповідач - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м.Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням для зняття з реєстрації місця проживання, -

в с т а н о в и в:

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Волощук В.В. звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою:

АДРЕСА_1 , для зняття з реєстрації місця проживання.

Вимоги позову обґрунтовані тим, ОСОБА_1 має у приватній власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . В спірній квартирі зареєстровані позивач з дружиною та з 27 липня 2016 року ОСОБА_2 . Відповідач з дня реєстрації жодного дня фактично не проживав за адресою реєстрації, не є членом сім`ї позивача, комунальні послуги не сплачує та не бере участі в утриманні квартири. Позивач з відповідачем не спілкується, місце проживання чи перебування останнього позивачу не відоме. Позивач не може самостійно зняти відповідача з реєстрації місця проживання. Реєстрація місця проживання відповідача в спірній квартирі створює перешкоди позивачу у здійсненні права власності, що полягає зокрема у необхідності додаткових витрат по оплаті комунальних послуг, неможливості оформлення житлово-комунальної субсидії.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 серпня 2019 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, представник позивача - адвокат Москалюк Т.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з викладених у позовній заяві підстав. Пояснила, що позивач є власником квартири, відповідач не є родичем позивача, орієнтовно з червня 2016 року відповідач зареєстрований в спірній квартирі на прохання батька останнього, проте ніколи в квартирі не проживав, про місце перебування відповідача позивачу не відомо, зв`язок з ним відсутній.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання та оголошенням на офіційному веб-порталі судової влади), причини неявки суду не повідомив, своїм правом надати відзив на позовну заяву не скористався.

Вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ст. 150 Житлового кодексу УРСР власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право на розпорядження квартирою, що знаходиться в приватній власності.

При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У рішенні Конституційного суду України у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») від 03.06.1999 р. у справі №1-8/99 №5-рп/99, зазначено, що щодо поняття «член сім`ї» Конституційний Суд України виходить з об`єктивної відмінності його змісту від галузі законодавства, підкреслюючи при цьому, що навіть міжнародно-правовими актами не встановлено єдиних критеріїв чи поосібного переліку членів сім`ї.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 05 червня 2007 року №995-С/КІ, серія та номер:

НОМЕР_2 , виданий 11 червня 2007 року, видавник: Головне управління житлового забезпечення Виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна (а.с.43-45).

Згідно інформаційної довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, відповідно до реєстру територіальної громади, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано три особи (а.с. 46).

Відповідно до інформації Електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 23).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 показав, що знає позивача більше 15-ти років,дружать сім`ями, ходять один до одного в гості двічі на місяць. ОСОБА_2 ніколи не бачив. Зі слів позивача свідку відомо, що відповідач був тимчасово зареєстрований в квартирі позивача на прохання батька ОСОБА_2 , з яким позивач мав спільний бізнес. В спірній квартирі позивач проживає разом з дружиною, ознаки проживання чи перебування в квартирі іншої особи - відсутні.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показала, що вона з позивачем товаришує з 2004 року, ОСОБА_2 ніколи не бачила. Позивач придбав квартиру в 2005-2006 роках, проживає в ній разом з дружиною. Згодом позивач за домовленістю зареєстрував ОСОБА_2 . Свідок буває в помешканні позивача раз - два на місяць. Відповідач ОСОБА_2 за спірною адресою не проживає, на зв`язок не виходить. В квартирі знаходяться речі позивача та його дружини, сторонні речі відсутні.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показала, що вона є дружиною позивача. ОСОБА_2 знає з 2010 року, оскільки він є сином колишнього керівника ОСОБА_1 , з яким мали спільний бізнес. В 2015-2016 році зв`язку з продажем квартири батько ОСОБА_2 попросив тимчасово прописати сина. Відповідач ніколи не приходив та не проживав за місцем реєстрації. Батько ОСОБА_2 на даний час з позивачем не працює, на телефонний зв`язок не виходить. Позивачу з дружиною доводиться сплачувати надмірні платежі за комунальні послуги, з урахуванням реєстрації відповідача.

Виходячи з наведеного, оцінивши показання вищевказаних свідків в сукупності з наявними у справі письмовими доказами, суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт не проживання відповідача ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 протягом строку, що перевищує один рік (на дату звернення з позовом до суду), що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом.

При цьому судом також враховано, що відповідач не є членом сім`ї власника квартири, а реєстрація місця проживання відповідача в належній позивачеві на праві власності квартирі перешкоджає йому повною мірою реалізовувати належне йому право.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Позивач, серед іншого, просить зазначити, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття відповідача з реєстрації місця проживання. Однак, зняття особи з реєстрації місця проживання є одним із наслідків визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

При цьому, суд враховує, що після набрання даним рішенням законної сили позивач в праві подати рішення суду на виконання до уповноважених органів. Отже дана вимога позову є передчасною, у зв`язку з чим позов у цій частині вимог не підлягає задоволенню.

Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір в сумі 768,40грн.

На підставі ст. 141 ЦК України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір у вищевказаному розмірі.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 15, 16, 317, 319, 321, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст.ст.2, 4, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 274, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням для зняття з реєстрації місця проживання - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Повний текст рішення суду виготовлено 21 листопада 2019 року.

Суддя: