Постанова
Іменем України

20 листопада 2019 року
м. Київ

справа № 473/4829/13-ц

провадження № 61-30043св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 ,
відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , Вознесенська міська рада Миколаївської області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 19 липня 2017 року у складі колегії суддів: Ямкової О. О, Локтінової О. В., Колосовського С. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У жовтні 2013 року ОСОБА_8 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про реальний виділ належних їм часток (32/100 та 6/100) з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та встановлення порядку користування земельною ділянкою за цією ж адресою, що знаходиться з 1966 року в користуванні сторін та третіх осіб відповідно до схеми укладеного договору.

У грудні 2013 року ОСОБА_9 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , Вознесенської міськради, про реальний виділ частки нерухомого майна та встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від

12 грудня 2013 року зустрічний позов ОСОБА_9 прийнято та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_8 та ОСОБА_2 .

Ухвалами Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від

07 серпня 2014 року та 11 березня 2015 року допущено процесуальне правонаступництво: після смерті позивачки ОСОБА_8 залучено до участі у справі в якості позивача ОСОБА_1 , та після смерті відповідачки та позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_9 залучено у якості її правонаступника ОСОБА_3 .

Позивачі за первісним позовом неодноразово уточнювали свої позовні вимоги та остаточно пред`явили їх до тих же сторін, надав заяву, в якій просили про виділ часток житлового будинку в натурі і встановлення порядку користування земельною ділянкою загальною площею 0,4999 га шляхом виділення в їх користування ділянки площею 0,2084 га відповідно до плану кадастрової зйомки та контуру поділу за договором земельного поділу ділянки від 15 листопада 1966 року.

Позивач ОСОБА_3 за зустрічним позовом також неодноразово уточнював свої позовні вимоги та остаточно пред`явив їх до тих же осіб, просив про виділення йому в натурі житлових приміщень, які відповідають 8/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від

21 лютого 2017року за заявою ОСОБА_3 позовні вимоги за зустрічним позовом про встановлення порядку користування земельною ділянкою залишено без розгляду.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від

21 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про реальний виділ частки з житлового будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою задоволено частково.

Виділено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в натурі приміщення в житловому будинку «А-1, а1, а'-1»:

І сіни 3.2 кв.м; ІІ сіни 4,9 кв.м; ІІІ сіни 2,3 кв.м; 1 житлова 14,2 кв.м;

2 житлова площа 16,7 кв.м; 3 житлова 22,5 кв.м; 4 кухня 13,6 кв.м; надвірні господарські споруди: сарай Б-1, площею 41,6 кв.м; сарай Г-1, площею 27,8 кв.м; погріб з шийкою Д-1 п/д, площею 19 кв.м; літній

душ О-1, площею 2,8 кв.м; вбиральня П-1, площею 2,2 кв.м; 38/100 часток

№ 2 ворота; 38/100 часток № 1 огорожа, що розташовані в АДРЕСА_1 , з яких 21/25 частки належить ОСОБА_1 , 4/25 частки належить ОСОБА_2 .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині встановлення порядку користування земельною ділянкою загальною площею 0,4999 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , Вознесенської міської ради Миколаївської області про реальний виділ частки нерухомого майна задоволено.

Виділено ОСОБА_3 в натурі приміщення в житловому будинку

«А-1, а`-1»:

1 житлова площа 8,8 кв.м; 2 житлова площа 11,0 кв.м; надвірні господарські споруди: сарай Н-1, площею 9,4 кв.м; крильце «а»; 8/100 часток № 2 ворота; 8/100 часток № 1 огорожа, що розташовані в АДРЕСА_1 , з яких 8/100 часток належить ОСОБА_3 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, місцевий суд виходив із необґрунтованості позовних вимог, а саме: відсутністю підстав для виділення в їх користування земельної ділянки відповідно до висновку судового експерту, так як площа та конфігурація земельної ділянки, що закріплена за домоволодінням змінилася, а також у зв`язку з відсутністю відповідного рішення органу місцевого самоврядування про виділ та закріплення встановленої площі земельної ділянки за співвласниками домоволодіння.

Не погоджуючись із рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 лютого 2017 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 оскаржили його в частині відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування земельною ділянкою в апеляційному порядку.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 19 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_10 ,. ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від

21 лютого 2017 року в частині відмови у позовних вимогах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 скасовано, та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги про виділення у користування земельної ділянки задоволено частково.

Виділено у користування ОСОБА_1 , ОСОБА_2 п`ять окремих земельних ділянок загальною площею 1 974,5 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , у відповідності до першого варіанту судової земельно-технічної експертизи № 140/17 від 30 червня 2017 року та доданого до нього графічного виділу, у тому числі виділено:

площу частини земельної ділянки під частиною житлового будинку літ. «А» та господарськими спорудами 203,9 кв.м;

площу частини земельної ділянки під двором та частиною городу

1 642 кв.м;

38/100 частини площі земельної ділянки загального користування співвласників 128,6 кв.м (338,3 х 38/100).

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати на проведення повторної експертизи по 1 500,00 грн з кожного, та по

507,00 грн судових витрат за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

У іншій частині рішення суду залишено без змін.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виділення у користування земельної ділянки, апеляційний суд виходив із єдиного варіанту, запропонованого експертом, виділення у користування земельної ділянки відповідно до ідеальних часток ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 , з урахуванням їх побажань, та побажань третьої особи

ОСОБА_4 , з частковим урахуванням умов договору, укладеного

15 листопада 1966 року між попередніми співвласниками щодо користування земельної ділянкою під городом та садом, з врахуванням зміни площі та конфігурації земельної ділянки та розподілу житлового будинку літ. «А», відповідно до розподілу частини житлового будинку за судовим рішенням, в частині якої воно не оскаржено, та з урахуванням діючих технічних норм.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

07 серпня 2017 року ОСОБА_3 через засоби поштового зв`язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Миколаївської області від 19 липня 2017 року в частині виділення у користування земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 п`ять окремих земельних ділянок загальною площею 1 974,5 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , у відповідності до першого варіанту судової земельно-технічної експертизи від 30 червня 2017 року № 140/17 та доданого до нього графічного виділу, та передати справу на новий розгляд до апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок експерта, який покладений в основу оскаржуваного судового рішення, одержаний з порушенням порядку, встановленого законом, є необґрунтованим, та таким, що суперечить матеріалам справи та викликає сумніви в його правильності. Судом безпідставно не призначено повторну експертизу.

Доводи інших учасників справи:

У вересні 2017 року від ОСОБА_1 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення, у якому ОСОБА_1 просить касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення апеляційного суду Миколаївської області від 19 липня 2017 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області.

У вересні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

Розпорядженням від 04 червня 2019 року № 504/0/226-19 за касаційним провадженням № 61-30043св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 04 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у заперечені на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 19 липня 2017 року оскаржується в частині часткового задоволення позовних вимог

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про виділення у користування земельної ділянки.

В іншій частині рішення апеляційного суду Миколаївської області від

19 липня 2017 року не оскаржується, а тому згідно правил частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не перевіряється.

Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виділення у користування земельної ділянки, апеляційний суд виходив із єдиного варіанту, запропонованого експертом, виділення у користування земельної ділянки відповідно до ідеальних часток ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 , з урахуванням їх побажань, та побажань третьої особи

ОСОБА_4 , з частковим урахуванням умов договору, укладеного

15 листопада 1966 року між попередніми співвласниками щодо користування земельної ділянкою під городом та садом, з врахуванням зміни площі та конфігурації земельної ділянки та розподілу житлового будинку літ. «А», відповідно до розподілу частини житлового будинку за судовим рішенням, в частині якої воно не оскаржено, та з урахуванням діючих технічних норм.

Проте, колегія суддів не може погодися з таким висновком суду апеляційної інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Дійшовши висновку про часткове задоволення позовних вимог

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виділення у користування земельної ділянки, апеляційний суд встановив такі обставини справи.

ОСОБА_1 (правонаступниці позивачки ОСОБА_12 ) належить успадковані 32/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Позивачці ОСОБА_2 6/100 частин того ж житлового будинку за договором дарування від 17 липня 1990 року. Відповідач по справі ОСОБА_3 успадкував 8/100 частин вищевказаного будинку. Інші частки будинку належать третім особам.

Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці, що надана співвласникам будинку у користування, площа якої час від часу змінювалася, в тому числі на підставі правовстановлюючих документів.

За матеріалами архівної інвентарної справи при первинній реєстрації права власності співвласників на домоволодіння у 1949 році зазначено про те, що воно знаходиться на земельній ділянці площею 6 775 кв.м без видачі правовстановлюючих документів про відведення земельної ділянки такою площею за вказаним домоволодінням.

В подальшому, на підставі рішення виконавчого комітету Вознесенської ради трудящих від 13 грудня 1954 року встановлена норма площі земельної ділянки, яка підлягає реєстрації за будь-яким домоволодінням на праві користування у загальному розмірі 2 602 кв.м.

У зв`язку із зазначеним, рішенням виконкому Вознесенської ради трудящих № 274 від 12 червня 1964 року із загальної площі, яка знаходилася у користуванні співвласників будинку в розмірі 5 427 кв.м, вирішено питання щодо вилучення 3 980 кв.м, що знаходиться під садом, залишивши в їх користуванні норму площі в розмірі 2 602 кв.м.

За матеріалами інвентарної справи рішення щодо вилучення частини земельної ділянки виконано не було, і з 1966 року по 1976 року за домоволодінням рахувалося на праві користування: за нормою 2 602кв.м, і в порядку тимчасового користування 2 825 кв.м.

В наступному, при замірі земельної ділянки встановлено збільшення її площі на частину самовільно захоплених 33 кв.м, разом з якими загальна площа земельної ділянки становила 5 460 кв.м.

Рішенням виконкому Вознесенської ради трудящих від 27 липня 1976 року додаткову земельну ділянку, що була самовільно захоплена, в розмірі

33 кв.м закріпили за домоволодінням.

Вказані обставини встановлені судом апеляційної інстанції на підставі інвентаризаційної справи, матеріали якої у цивільній справі відсутні, а тому перевірити їх достовірність касаційним судом не є за можливе.

Відповідно до статті 4 Земельного Кодексу У.Р.С.Р. від 22 листопада

1922 року (далі ЗК У.Р.С.Р.) право безпосереднього користування землями сільськогосподарського призначення із складу єдиного державного земельного фонду на встановлених законом підставах надається: а) трудовим землеробцям та їх об?єднанням; б) міському поселенню; в) державним установам та підприємствам.

Землі, які не знаходяться в безпосередньому користуванні вказаних вище землекористувачів, відносяться до безпосереднього розпорядження Народного Комісаріата Землеробства та надаються державою з особливих постанов і на особливих умовах: установам, кооперативним і громадським організаціям і окремим особам.

Згідно з статями 12, 13, 14, 15 ЗК У.Р.С.Р. право на землю трудового користування визнається у вигляді: а) права на земельну ділянку в одному або декількох місцях (хутір, відруб, черезсмужні ділянки); б) права на частку землі з наділу земельної суспільства; в) права на участь в спільному користуванні угіддями земельного суспільства.

Звернення земель трудового користування під несільського-господарські промисли і виробництва допускається лише з дозволу повітових земельних органів.

Право на нові ділянки землі трудового користування надається шляхом: а) відведення цих ділянок земельними органами, б) надання землі земельними товариствами.

Відведення землі земельними органами проводиться за правилами землеустрою (частина IV). Надання ж землі товариствами проводиться за правилами земельного статуту товариства або за його вироком.

Статтею 16 Земельного Кодексу Української РСР 1970 року (далі ЗК УРСР) встановлено, що надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад депутатів трудящих в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею.

Згідно із статтею 20 ЗК УРСР відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі.

Статтею 22 ЗК УРСР встановлено, що приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Систематизуючи вказані норми права, можна дійти висновку про те, що починаючи з 1922 року на законодавчому рівні було встановлено право надання в користування земельних ділянок шляхом їх відведення. Для здійснення такого відведення, уповноважені на це органи повинні були встановити відповідну конфігурацію земельної ділянки (встановити межі та конкретно визначити її розмір).

Як вбачається з висновків експертиз, які були проведені по справі, розмір площі спірної земельної ділянки є різним.

Висновком експертизи від 29 квітня 2016 року № 125-109 встановлено

4 999 кв.м фактичного користування земельною ділянкою.

Висновком повторної судової земельно-технічної експертизи від 30 червня 2017 року № 140/17, встановлено 5 196 кв.м фактичного користування земельною ділянкою.

При цьому, згідно з виписки із рішення Вознесенської міської Ради народних депутатів від 17 вересня 1991 року № 219 видано акти на право власності на землю по АДРЕСА_2 загальною площею 5 460 кв.м (т. 2, а. с. 101).

Окрім цього, за останньою кадастровою зйомкою спірної земельної ділянки (т. 2, а. с. 214) за будинком фактично рахується земельна ділянка загальною площею 5 271кв.м.

За правилами частини першої статті 59 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 60 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції).

Аналогічні правила містяться в статях 76, 81 ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Враховуючи вищенаведене та відсутність у матеріалах справи доказів, які б беззаперечно підтверджували наявність у сторін права користування земельною ділянкою з конкретно визначеною конфігурацією (встановлені межі та конкретно визначений її розмір), висновок суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 про виділення у користування земельної ділянки виходячи з її розміру, який визначений фактичним користуванням, є передчасним, оскільки ґрунтується на припущеннях.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги:

Згідно з частиною четвертою статі 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості досліджувати докази, з`ясовувати обставини справи, необхідні для прийняття рішення, перешкоджає ухваленню нового судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд не встановив усіх фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, не надав оцінку всім зібраним у справі доказам, допустив порушення норм процесуального права, тому судове рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про виділення у користування земельної ділянки підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 19 липня 2017 року в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_13 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про виділення у користування земельної ділянки, скасувати та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
В. П. Курило