Номер провадження: 22-ц/813/5857/19
Номер справи місцевого суду: 523/3670/18
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Ткачука В.О.,

учасники справи:

позивач - приватне акціонерне товариство «Промінь-1»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах і інтересах своїх малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа - орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Промінь-1» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Кисельова В.К., повний текст рішення складено 17 квітня 2019 року, -

встановив:

У березні 2018 року приватне акціонерне товариство «Промінь-1» (надалі ПрАТ «Промінь-1») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах і інтересах своїх малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю, звільнення незаконно займаного жилого приміщення шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що на підставі свідоцтва про право власності, закрите акціонерне товариство «Промінь», в подальшому змінено на приватне акціонерне товариство «Промінь-1», відповідно до протоколу загальних зборів є власником будівлі, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний об`єкт в цілому складається з будівлі під літ «А», загальною площею 1006,4 кв.м. та належить позивачу на праві приватної власності.

В склад вказаної приватної власності входить квартира під АДРЕСА_2 яка розташована на другому поверсі та в цілому складається з кухні площею 7.3 кв.м., житлової кімнат площею 12,2 кв.м.,житлової кімнати площею 19,7 кв.м., загальна площа квартири становить 39,2 кв.м.

Відповідачі зареєстровані на даній житловій площі, але ані ЗАТ «Промінь», ані ПАТ «Промінь-1», згоди на їх вселення не давали, відповідних документів (ордер, посвідчення, тимчасовий дозвіл) відповідачам ніколи не видавалось, тобто таке проживання позивачів на вказаній жилій площі не відповідає вимогам житлового законодавства України.

Оскільки, відповідачі проживають в вказаній квартирі без законних підстав, позивач просив суд зобов`язати відповідачів не чинити перешкод в користуванні власністю, звільнити незаконно зайняте приміщення шляхом виселення, без надання іншого жилого приміщення.

В процесі розгляду справи, відповідач ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, у зв`язку з чим, ухвалою суду від 29.11.2018р. провадження щодо даного відповідача було закрито.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2019 року позовні вимоги ПрАТ «Промінь-1» залишені без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду ПрАТ «Промінь-1» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позов,посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ПрАТ «Промінь-1» зазначив, що відповідачі проживають у спірної квартирі без законних підстав, а саме не має письмової згоди на проживання власника житла, договору найму житлового приміщення, ордеру/чи іншого документу його заміняючи, що є перешкодою для позивача в його законному праві на користування, володіння та розпорядження власним майном, а судом на підтвердження вимог позову належна оцінка доказам та документам наданими позивачем не надана.

Відзиву до суду надано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся осіб, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.01.2018р. по цивільній справі № 523/11265/17 за позовом Приватного акціонерного товариства «Промінь-1» до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , діючої у своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , третя особа орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про виселення без надання іншого житлового приміщення було встановлено, що 28.09.1995 року відповідачеві ОСОБА_6 складом сім`ї з чотирьох осіб (дружина, дочка та син) ЗАТ «Промінь» було видано посвідчення на право зайняття службового приміщення АДРЕСА_2 у приміщенні гуртожитку будинку АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного посвідчення, відповідачі були зареєстровані за вказаною адресою, та в якій постійно проживають, про що свідчать відповідні відмітки у їх паспортах громадянин України. Разом з ними також проживають двоє малолітніх дітей: ОСОБА_5 , 2015 року народження та ОСОБА_4 , 2012 року народження, які також зареєстровані, що підтверджується довідкою №71 від 08.08.2017 року щодо реєстрації.

Позивач ПрАТ «Промінь-1» є правонаступником ЗАТ «Промінь», якому об`єкт гуртожитку належав на праві власності, та уклав 01.02.2017 року з відповідачем ОСОБА_6 договір №22 найму спірного житлового приміщення зі строком дії до 06.02.2018 року з переліком осіб, які зареєстровані у кімнаті та мають право на проживання в ній, за яким відповідачі мають здійснювати оплату комунальних послуг.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ПрАТ «Промінь-1» про усунення перешкод у користуванні власністю, звільнення незаконно займаного жилого приміщення шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.129 ЖК України, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Тобто факт законного вселення відповідачів у кімнату гуртожитку будинку АДРЕСА_1 був встановлений рішенням суду, яке набрало законної сили, а тому дана обставина не підлягає доказуванню, оскільки встановлена саме щодо осіб, які беруть участь у справі.

Суд вірно зазначив, що у справі за позовом ПрАТ «Промінь-1» до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , діючої у своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , третя особа орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, позивач у позовній заяві просив виселити відповідачів без надання іншого жилого приміщення, посилаючись на відповідні норми ЖК України, а в даній справі позивач посилається на правові підстави позову саме на порушення його прав власника, які просить усунути, тобто позивач фактично частково змінив підстави заявлених вимог, а також змінив предмет позову, тому провадження закрито не було.

Також судом вірно встановлено, що позивач помилково посилався на факт порушення відповідачами його прав власника, із застосуванням ст.ст. 317, 321, 328, 391 ЦК України, оскільки в даних правовідносинах норми ЦК України не застосовуються.

Судом визнано, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються відповідними нормами ЖК України, оскільки відповідачі проживають у будинку гуртожитку з 28.09.1995 року, а будинок гуртожитку належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності від 15 листопада 2006 року.

Пунктом 2 ч. 7 «Примірного положення про користування гуртожитками», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 р. № 498 встановлено, що у гуртожитках, що були включені до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі приватизації та корпоратизації, - за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера, або на підставі договору оренди житла.

Пунктом 17 «Примірного положення про користування гуртожитками», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 р. № 498 встановлено, що виселення з гуртожитків осіб, які проживають на умовах найму (оренди), здійснюється відповідно до статті 132 Житлового кодексу Української РСР.

В той же час виселення осіб, які проживають в гуртожитку без будь-яких правових підстав, тобто самоправно дане «Положення» не регулює.

Єдиною нормою, яке регулює дане питання є ч. 3 ст. 116 ЖК України, якою встановлено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Суд прийшов до обґрунтованого висновку стосовно того, що оскільки питання про виселення відповідачів за ч. 3 ст. 116 ЖК України вже раніше було вирішено судом шляхом прийняття рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, то дії позивача лише свідчать про намір висилити відповідачів, формально змінивши правове обґрунтування підстав позову, але не змінюючи основну мету.

Суд також визнав, що виселення відповідачів з приміщення, в якому вони проживають більше 20 років порушить їх право на житло, яке гарантовано Конституцією України та Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.ч.4, 5 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підставі в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

Вищевказана позиція також висловлювана у Постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 682/139/17-ц.

На підставі вищевикладеного, суд обґрунтовано залишив позовні вимоги ПрАТ «Промінь-1» без задоволення.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ПрАТ «Промінь-1» про те, що відповідачі проживають у спірної квартирі без законних підстав, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили був встановлений факт законного вселення відповідачів у кімнату гуртожитку будинку АДРЕСА_1 , який не підлягає доказуванню, а судом встановлено, що дії позивача лише свідчать про намір висилити відповідачів, формально змінивши правове обґрунтування підстав позову, але не змінюючи основну мету.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Промінь-1» - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 18 листопада 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра