Постанова

Іменем України

21 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 760/20101/15-ц

провадження № 61-47861св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика»,

відповідач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» на постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Таргоній Д. О., Ігнатченко Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У листопаді 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення за договором позики на предмет іпотеки.

У позові просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 01 червня 2013 року № 0106001/000-КФК/13 у сумі 1 363 160,20 грн, що складається з: тіла кредиту у сумі 1 089 800,00 грн; відсотків у сумі 271 360,20 грн, звернути стягнення на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки згідно з Договором іпотеки, а саме: квартиру

АДРЕСА_1 , площею 34,8 кв.м, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , шляхом визнання права власності на зазначене майно за ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, а саме 773 500,00 гривень.

Покласти на відповідачів обов`язок відшкодувати сплачений судовий збір у сумі 11 602,50 гривень.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 04 лютого

2016 року позовні вимоги задоволено.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед

ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» за кредитним договором від 01 червня 2013 року № 0106001/000-КФК/13 у сумі 1 363 160,20 грн, що складається з: тіла кредиту у сумі 1 089 800,00 грн; відсотків у сумі 271 360,20 грн, звернуто стягнення на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки згідно з Договором іпотеки, а саме: квартиру

АДРЕСА_1 , площею 34,8 кв.м, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , шляхом визнання права власності на зазначене майно за ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, а саме 773 500,00 гривень.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки і пред`явлення позову про звернення стягнення є обґрунтованим.

Крім того, судом було враховано факт визнання позову відповідачем ОСОБА_1 , що відповідно до положень частини четвертої статті 174 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції чинній на момент ухвалення рішення) є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову.

За апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданою представником ОСОБА_4 , яка не брала участі у справі, відносно якої суд вирішив питання про її права, постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 лютого 2016 року скасовано. У задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення за договором позики на предмет іпотеки відмовлено.

Апеляційний суд виходив з того, що висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами норм законодавства.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

У грудні 2018 року ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року, а рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 04 лютого 2016 року - залишити без змін.

У касаційній скарзі посилається на те, що рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 04 лютого 2016 року є законним і обґрунтованим, та помилково скасовано апеляційним судом, неправильно застосувавши норми матеріального права та порушивши норми процесуального права.

Доводи інших учасників справи:

У січні 2019 року ОСОБА_1 до Верховного Суду подано відзив на касаційну скаргу, у якому просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року, а рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 04 лютого 2016 року - залишити без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзив на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Положеннями частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оцінка обставин справи та мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Між ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» та ОСОБА_2

01 червня 2013 року було укладено Кредитний договір

№ 0106001/000-КФК/13, за умовами якого позивач надав ОСОБА_2 кредит у формі відзивної поновлювальної кредитної лінії на загальну суму 1 100 000,00 грн на споживчі цілі, строком з 04 червня 2013 року

по 04 червня 2016 року, зі сплатою 36% річних.

З метою забезпечення виконання Кредитного договору

№ 0106001/000-КФК/13 від 01 червня 2013 року, між ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» та ОСОБА_1 31 липня 2015 року було укладено договір іпотеки.

Згідно з умовами вказаного договору предметом іпотеки було визначено нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , площею 34,8 кв.м, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , загальною заставною вартістю у сумі

773 500,00 гривень.

Однак в порушення умов кредитного договору ОСОБА_2 належним чином свої обов`язки не виконав, у зв`язку з чим у нього виникло зобов`язання з погашення кредиту: 1 089 800,00 грн - заборгованість за тіло кредиту; 271 360,20 грн - заборгованість за процентами.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 04 лютого

2016 року за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в рахунок погашення заборгованності звернуто стягнення на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки згідно з Договором іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , площею 34,8 кв.м, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , шляхом визнання права власності на зазначене майно за ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна у сумі 773 500,00 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 , яка не брала участі у справі, відносно якої суд вирішив питання про її права, через свого представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовувала тим, що є обставини, які мають важливе значення для справи.

Так, 17 вересня 2013 року громадянин ОСОБА_5 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовними вимогам про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 , яка належала їй згідно Свідоцтва про право власності, виданого Відділом приватизації державного житла Солом`янської районної в місті Києві адміністрації 12 липня 2011 року.

ОСОБА_5 мотивував позовні вимоги тим, що 16 вересня 2011 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А., за реєстровим № 2874.

У межах зазначеної цивільної справи ОСОБА_3 14 січня 2014 року подала зустрічну позовну заяву про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним з підстав, неусвідомлювання нею значення своїх дій та нездатністю керувати ними під час укладання вказаного договору, що було підтверджено висновком судово-психіатричної експертизи

від 26 березня 2015 року № 231.

Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що кошти за продаж цієї квартири ОСОБА_3 не отримала.

Разом з тим ОСОБА_5 , вчиняючи недобросовісно 27 липня 2012 року зареєстрував за собою право власності на вказану квартиру, про що отримав Витяг про державну реєстрації прав № 34984217, виданий Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна».

За таких обставин Солом`янський районний суд у місті Києві дійшов висновку, що вибуття вказаної квартири з власності ОСОБА_3 відбулося не з її волі, оскільки у неї не було свідомо поставленої мети на передачу зазначеного житлового приміщення у власність іншій особі та рішенням від 06 квітня 2016 року договір купівлі-продажу від 16 вересня 2011 року квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 визнав недійсним, право власності на зазначену квартиру визнав за ОСОБА_3 .

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2016 року абзац четвертий резолютивної частини рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 квітня 2016 року змінено та викладено у такій редакції: квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 18,6 кв.м, загальною площею 34,8 кв.м, повернути у власність ОСОБА_3 .

Вищезазначені рішення набрали законної сили.

Згідно з вимогами частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згодом, як було встановлено у справі, що розглядається, 28 травня

2014 року ОСОБА_5 відчужив вказану квартиру ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, яку було визначено предметом іпотеки за договором іпотеки від 30 липня 2015 року, укладеного між

ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» та ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 236 Цивільного кодексу України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 06 квітня

2016 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 16 вересня 2011 року визнаний недійсним, а тому право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру не припинялося, оскільки вона не проявляла свою волю до її розпорядження, в порядку передбаченому статтями 316-319, 321,

346-347 Цивільного кодексу України.

Задоволення Солом`янським районним судом міста Києва позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення за договором позики на квартиру АДРЕСА_1 порушує права, свободи та інтереси ОСОБА_3 , як власника спірної квартири.

Посилання судом першої інстанції на норми частини четвертої статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, яка діяла на момент ухвалення рішення як на одну з підстав для задоволення позову, свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки визнання позову відповідачем не є безумовним для задоволення позову, а можливе лише тоді, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Аналогічні норми містяться у статті 206 чинного Цивільного процесуального кодексу України.

Щодо доводів касаційної скарги:

Згідно з частинами першою-третьою статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного принципу верховенства права.

Відповідно до статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення по справі, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем неправильно визначено суб`єктний склад учасників справи, що унеможливило розгляд справи по суті, а суд апеляційної інстанції на стадії апеляційного перегляду позбавлений процесуальної можливості здійснювати заміну неналежного відповідача належним відповідачем.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, оскільки підстави для скасування постанови Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика», залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко