Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 759/16906/16-ц

провадження № 61-40030св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Під-Ключ», товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-будівельна компанія «Мрія»,

третя особа - публічне акціонерне товариство «Артем-Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва у складі судді Ул'яновської О. В. від 24 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., від 13 червня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Під-Ключ» (далі - ТОВ «Під-Ключ»), товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-будівельна компанія «Мрія» (далі - ТОВ «ВБК «Мрія»), третя особа - публічне акціонерне товариство «Артем-Банк» (далі - ПАТ «Артем-Банк», управитель), про захист прав споживачів та стягнення неустойки.

Позовна заява мотивована тим, що 27 вересня 2010 року між нею як довірителем та ПАТ «Артем-Банк» як управителем укладено договір № 577 про участь у фонді фінансування будівництва (далі - інвестиційний договір), з метою отримання у власність об`єкта інвестування - квартири АДРЕСА_1 .

23 липня 2012 року управитель уклав договір з новим забудовником ТОВ «Під-Ключ», який зобов`язувався привести об`єкт будівництва у стан, придатний до заселення та проживання мешканців (власників помешкань).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» з метою оформлення свідоцтва про право власності на об`єкт інвестування 24 вересня 2013 року вона передала ТОВ «Під-Ключ» оригінал довідки про право довірителя на отримання у власність об`єкта інвестування та акт звірки вимірів загальної площі, проте забудовник не здійснив державну реєстрацію її права власності на об`єкт інвестування.

У листопаді та грудні 2014 року вона зверталась до ТОВ «Під-Ключ» з вимогою вжити заходи щодо термінового приведення об`єкту інвестування до належного стану і державної реєстрації її права власності на нього, проте її вимоги не були виконані.

21 липня 2015 року ТОВ «Під-Ключ» та ТОВ «ВБК «Мрія» за згодою управителя уклали договір, відповідно до умов якого останнє зобов`язалось здійснити заселення мешканців у житлові приміщення до 25 грудня 2015 року, а ТОВ «Під-Ключ» - оформити права власності на житлові приміщення, проте відповідачі не виконали ці обов'язки.

Посилаючись на зазначені обставини та частину п'яту статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просила суд стягнути з кожного із відповідачів неустойку за прострочення виконання зобов`язань за договором від 21 липня 2015 року у сумі 4 000 000 грн та зобов`язати їх до 01 серпня 2017 року виконати свої зобов`язання за цим договором, а саме зобов`язати ТОВ «Під-Ключ» у цей строк здійснити державну реєстрацію її права власності на об`єкт інвестування та передати їй в належному стані цей об`єкт для заселення.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 січня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 13 червня 2018 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 січня 2018 року залишено без змін.

Судові рішення попередніх інстанцій мотивовані тим, що за відсутності підписаного позивачем акту прийняття-передачі спірного об'єкту інвестування, необхідного для реєстрації за нею права власності на об`єкт інвестування, та ненадання нею належних й допустимих доказів на підтвердження конкретного переліку та вартості невиконаних робіт (послуг), відсутні правові підстави для покладення на управителя та забудовника обов'язку відшкодувати їй неустойку, завдану невиконанням інвестиційного договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач у повній мірі виконала умови інвестиційного договору щодо його оплати та надання забудовнику довідки про її право на набуття у власність об'єкта інвестування, натомість ні управитель, ні забудовник не виконали своїх обов`язків за вказаним договором, не привели вказаний об'єкт у придатний до проживання стан та не зареєстрували право власності на нього за довірителем, а тому наявні правові підстави, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», для покладення на управителя та забудовника відповідальності у вигляді відшкодування неустойки, завданої невиконанням інвестиційного договору.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями призначена судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 23 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27 вересня 2010 року між ПАТ «Артем-Банк» як управителем та ОСОБА_1 як довірителем укладено договір про участь у фонді фінансування будівництва (далі - ФФБ), відповідно до умов якого довіритель зобов`язується передати управителю в управління грошові кошти з метою отримання довірителем у власність об`єкта інвестування, а управитель зобов`язується прийняти кошти на рахунок ФФБ у довірчу власність та здійснювати від свого імені за плату управління цими коштами в порядку та на умовах, передбаченими Правилами ФФБ.

Плановий термін введення будинку в експлуатацію, визначений цим договором - IV квартал 2010 року.

27 вересня 2010 року між ПАТ «Артем-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір № 577 відступлення майнових прав, згідно з умовами якого управитель уступає довірителю майнові права на об`єкт інвестування, під яким сторони розуміють квартиру АДРЕСА_2 .

17 вересня 2013 року ПАТ «Артем-Банк» видало ОСОБА_1 довідку № 577.1 про право довірителя на отримання у власність об`єкта інвестування та підтвердження сплати грошових коштів у розмірі 909 909 грн (а.с. 16).

23 липня 2012 року управитель ПАТ «Артем-Банк» уклав договір з ТОВ «Під-Ключ», яке зобов`язувалося привести об`єкт будівництва у стан, придатний до заселення та проживання мешканців (власників помешкань).

З метою оформлення свідоцтва про право власності на об`єкт інвестування 24 вересня 2013 року ОСОБА_1 передала ТОВ «Під-Ключ» оригінал довідки про право довірителя на отримання у власність об`єкта інвестування та акт звірки вимірів загальної площі, проте забудовник не здійснив державну реєстрацію її права власності на об`єкт інвестування.

21 липня 2015 року ТОВ «Під-Ключ» та ТОВ «ВБК «Мрія» за згодою управителя ПАТ «Артем-Банк» уклали договір, відповідно до умов якого останнє зобов`язалось здійснити заселення мешканців у житлові приміщення до 25 грудня 2015 року, а ТОВ «Під-Ключ» - оформити права власності на житлові приміщення.

Додатковою угодою № 3 до договору від 21 липня 2015 року його сторони змінили строк дії договору до 01 жовтня 2017 року.

З 2007 року забудовником спірного об'єкту нерухомості було комунальне підприємство «Житомирбудзамовник», з 2012 року - ТОВ «Під-Ключ», а з 2015 року на окремі види робіт - ТОВ «ВБК «Мрія».

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 вважала, що на підставі частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» має право на стягнення неустойки у зв'язку із порушенням відповідачами терміну приведення об'єкту інвестування у стан, придатний до проживання та набуття нею об'єкта інвестування у власність.

Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої у разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання у натурі.

Оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів купівлі-продажу, майнового найму (в тому числі найму (оренди) жилого приміщення - в частині відносин між наймачем (орендарем) і наймодавцем (орендодавцем), який одночасно є виконавцем комунальних послуг і послуг по ремонту житлового фонду та інженерного обладнання), побутового прокату, безоплатного користування майном, підряду (в тому числі побутового замовлення чи абонементного обслуговування), доручення, перевезення громадян та їх вантажу, комісії, схову, страхування, із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону.

Наведене дає підстави для висновку, що норми Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються до правовідносин фінансового-кредитних механізмів при будівництві житла та операціях з нерухомістю в частині, не врегульованій спеціальним законом.

Спеціальним законом, який встановлює загальні принципи, правові та організаційні засади залучення коштів фізичних і юридичних осіб в управління з метою фінансування будівництва житла та особливості управління цими коштами є Закон України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» (далі - Закон).

З метою отримання довірителями у власність житла фінансова установа, як управитель, створює фонд ФФБ, управління яким здійснює відповідно до затверджених Правил фонду та договору управління майном (статті 5, 6, 7, 9 Закону).

Відповідно до частини другої статті 12 Закону правила ФФБ визначають вид ФФБ, процедуру створення ФФБ, порядок організації взаємовідносин забудовника, управителя та довірителів, порядок встановлення управління майном, умови, особливості та обмеження здійснення управління майном, напрями та порядок використання залучених коштів, порядок участі у фонді та відмови від участі в ньому, типи вимірних одиниць об`єктів інвестування, порядок та умови закріплення об`єкта інвестування за довірителем, розмір винагороди управителя, відповідальність управителя і забудовника за невиконання прийнятих на себе зобов`язань, порядок отримання довірителем страхового відшкодування у разі несвоєчасного введення об`єкта будівництва в експлуатацію, невиконання робіт, передбачених договором між управителем і забудовником та договором між управителем і установником фонду, або неналежного виконання таких робіт та інші умови функціонування ФФБ.

Частинами першою, другою статті 18 Закону передбачено, що управитель здійснює контроль за дотриманням забудовником умов та зобов`язань за договором з метою своєчасного запобігання виникненню ризикових ситуацій у процесі будівництва внаслідок дій забудовника, що можуть призвести до: змін технічних характеристик об`єктів будівництва та/або об`єктів інвестування; погіршення споживчих властивостей об`єктів будівництва та/або об`єктів інвестування; зростання вартості будівництва більше ніж на двадцять відсотків; збільшення строків будівництва більше ніж на дев`яносто днів.

У разі виявлення управителем ризику порушень умов договору управитель має право припинити фінансування будівництва, вимагати розірвання договору, повернення забудовником усіх спрямованих на фінансування будівництва цього об`єкта коштів, відшкодування заподіяних забудовником збитків, перерахування на рахунок ФФБ коштів, необхідних для розрахунків з довірителями відповідно до вимог статті 20 цього Закону, що виходять із ФФБ у зв`язку із розірванням договору про участь у ФФБ, а також здійснювати інші заходи щодо виконання забудовником своїх зобов`язань за договором, визначені цим Законом.

Положеннями пункту 2.1.6. інвестиційного договору на управителя покладено обов`язок після введення об'єкта будівництва в експлуатацію надати довірителю в обмін на свідоцтво про участь у ФФБ на умовах правил ФФБ довідку, яка підтверджує право довірителя на отримання у власність закріпленого за ним об'єкта інвестування.

Ураховуючи, що Закон, як спеціальний нормативно-правовий акт, передбачає, що контроль за дотриманням забудовником умов та зобов`язань за договором про участь у ФФБ, у тому числі у частині збільшення строків будівництва більше ніж на дев`яносто днів, віднесено до повноважень управителя, який від свого імені та за встановлену плату здійснює управління коштами з метою забезпечення досягнення довірителем мети - отримання у власність житла (об`єкта інвестування), та наділяє управителя правом, зокрема, але не виключно, у разів виявлення ризику порушення умов договору: припинити фінансування будівництва, вимагати розірвання договору, повернення забудовником усіх спрямованих на фінансування будівництва цього об`єкта коштів, відшкодування заподіяних забудовником збитків, перерахування на рахунок фонду фінансування будівництва коштів, необхідних для розрахунків з довірителями, тому на спірні правовідносини, у частині регулювання відповідальності забудовника щодо виконання робіт зі спорудження житла, не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Заявлені позивачем вимоги про стягнення пені ґрунтуються на обставинах недотримання ТОВ «Під-Ключ» та «ТОВ ВБК «Мрія» планово-орієнтовного строку введення в експлуатацію об`єкта інвестування, передбаченого пунктом 4.1.3. договору від 21 липня 2015 року, укладеного між забудовниками об'єкту інвестування, а умови зазначених договорів не визначають цивільно-правової відповідальності забудовника перед довірителем, зважаючи на відсутність безпосередньо між ними договірних правовідносин, тому висновок судів про відсутність правових підстав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів», для покладення на відповідачів відповідальності за невиконання умов інвестиційного договору є правильним.

Позивач за умовами інвестиційного договору є споживачем послуг ПАТ «Артем-Банк» з управління грошовими коштами, внесеними нею на рахунок ФФБ і має право до запланованої дати введення об'єкту в екплуатацію відмовитися від участі у ФФБ шляхом дострокового розірвання цього договору та отримати з ФФБ кошти (пункт 2.4.2 інвестиційного договору).

Управитель у разі невиконання забудовником своїх зобов`язань щодо строків спорудження і якості будівництва виступати позивачем у суді з метою захисту прав довірителя (пункт 2.2.2. інвестиційного договору), а також передбачене Законом право управителя припинити фінансування будівництва, вимагати розірвання договору, повернення забудовником усіх спрямованих на фінансування будівництва цього об`єкта коштів, відшкодування заподіяних забудовником збитків, перерахування на рахунок ФФБ коштів, необхідних для розрахунків з довірителями відповідно до вимог статті 20 цього Закону, що виходять із ФФБ у зв`язку із розірванням договору про участь у ФФБ, а також здійснювати інші заходи щодо виконання забудовником своїх зобов`язань за договором, визначені цим Законом.

Однак будь-яких вимог до управителя в межах цієї справи позивач не заявляла, у той час як особи, до яких вона пред'явила позов: ТОВ «Під-Ключ» та ТОВ «ВБК «Мрія», не є сторонами інвестиційного договору та не є виконавцями послуг у розумінні статей 1,10 Закону України «Про захист прав споживачів», що виключає їх відповідальність відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону.

Положеннями статті 511 ЦК України передбачено, що зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Оскільки ТОВ «Під-Ключ» та ТОВ «ВБК «Мрія» не є сторонами укладених між довірителем ОСОБА_1 та управителем ПАТ «Артем-Банк» договорів (інвестиційного та відступлення майнових прав), яким останні визначили відповідальність саме забудовника (пункт 1.2. інвестиційного договору (а.с. 8) та пункт 5 договору відступлення майнових прав (а.с. 12) за невиконання умов цих договорів, тому покладення на забудовників обов'язків з відшкодування неустойки, передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів», суперечить положенням статті 511 ЦК України.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 13 червня 2018 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович