Справа № 466/1762/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2018 року Шевченківський районний суд м. Львова в складі :

головуючого судді Зими І.Є.

за участю секретаря Борис У.Я.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в:

12.03.2018р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою про стягнення з відповідачів боргу за договором позики в сумі 615 041 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 21.12.2014 р. та 15.01.2015 р. між нею та відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого вона передала останнім позику в розмірі 15 800 грн., 250 доларів США, 2400 доларів США та 16 200 ОСОБА_5. Відповідачі зобовязались повернути позичені кошти до 31.12.2017р., на підтвердження чого були складені письмові розписки. Проте жодних коштів не повернули, ухиляються від виконання своїх зобовязань, не реагують на телефонні дзвінки та письмові вимоги про повернення боргу, строк дії договору сплив. Відтак, вона змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Станом на день звернення до суду, відповідно до офіційного курсу НБУ долара США та ОСОБА_5, ціна позову еквівалентна 615 041 грн.

Також просить стягнути з відповідачів судові витрати, що включають 6150,41 грн. судового збору та 5638,40 грн. витрат на правову допомогу.

Провадження у справі відкрито ухвалою суду 28.03.18р.

12.05.2018р. представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подала відзив на позовну заяву, в якому вимоги позивача в частині до її довірителя ОСОБА_4 заперечила. Вважає такі надуманими та необґрунтованими. Свою позицію мотивує тим, що жодних коштів в позику ОСОБА_4 не отримувала, про що відсутні відомості і у самій розписці, яка крім цього не містить паспортних даних та ідентифікаційного коду позикодавця, сума позики не зазначена прописом, незрозуміло вказана валюта позики, а також допущені інші порушення при її написанні.

Також зазначила, що ОСОБА_4 є колишньою дружиною ОСОБА_3, з яким відносини не підтримує. Згідно усної домовленості між ними, саме ОСОБА_3 повинен був повертати позичені кошти позивачу, а розписку її довіритель написала під тиском третіх осіб, не усвідомлюючи правових наслідків.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, зіславшись на викладені в заяві обставини та факти. Просили позов задовольнити. Крім того позивач пояснила, що відповідач ОСОБА_3 є її родичем, братом її батька. Починаючи з 2000 р. він неодноразово звертався за отриманням грошових позик на різні суми, які ніколи не повертав. Кошти, які вона передавала відповідачу, їй з-за кордону передавав її батько, який тривалий час перебуває на заробітках. Саме з його згоди неодноразово , без жодних розписок, вона позичала ОСОБА_3 гроші. Про ці позики було відомо і дружині останнього, ОСОБА_4 У день написання боргової розписки, копію якої долучено до матеріалів справи, - 21.10.14 р. , відповідачу було передано фактично лише 2400 дол. США. Про решта позичених грошей він зазначив у борговій розписці по тих записах, які були в позивача та стосувались неодноразових позик. Тобто відповідач визнавав загальну суму заборгованості по договорах позики. З метою підтвердження боргу і зі сторони дружини відповідача - ОСОБА_4, 15.01.15 р. , від неї було отримано розписку, якою вона стверджувала наявність боргу. Проте, під час написання такої розписки, їй кошти не передавались. Позивач також зазначила, що крім неї, кошти ОСОБА_3 отримував у борг на великі суми і у інших родичів та у банківських установах. На що тратились такі значні гроші їй не відомо і на даний час борги нікому не повернуті.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_6 в судовому засіданні позов заперечили з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просили у задоволенні такого в частині до ОСОБА_4 відмовити за безпідставністю. Також ОСОБА_4 зазначила, що протягом тривалого часу її колишній чоловік ОСОБА_3 хворіє на залежність від ігрових апаратів . Їй відомо, що всі кошти, які він позичав у своїх родичів та у банківських установах він програвав. Тобто жодні з зазначених у позові коштів не йшли на утримання сім»ї. Така протиправна поведінка чоловіка і стала причиною їх розлучення. 15.01.15 р. під тиском родичів чоловіка, її змусили написати розписку про те, що вона бере на себе зобов»язання повернути позичені ОСОБА_3 гроші. При цьому жодні кошти їй не передавались. На даний час вона розуміє, що єдиною метою позивача було позбавити її та її сина єдиної власності - належної їм на праві часткової власності квартири. Між тим позивачці та іншим родичам, які давали кошти ОСОБА_3 було відомо про їх матеріальне становище, залежність відповідача від грального бізнесу, відсутність у ОСОБА_3 будь-якого майна. Оскільки жодні кошти у позику їй, чи її сім»ї не передавались позивачем, тому і зобов»язань за договором позики у неї немає.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов визнав повністю, та пояснив, що дійсно отримував від позивача позику у заявленому нею розмірі. Також зазначив, що тривалий час звертався до своїх родичів з проханням надати кошти у позику. Гроші витрачались на потреби сім»ї. Його колишній дружині належить частка в квартирі. Ще за час перебування у шлюбі вона не заперечувала проти того, щоб продати житло та розрахуватись по боргах. Проте на даний час розлучилась з ним і не бажає повертати борг його родичам. В момент підписання ним розписки про отримання позики йому позивач передала 2400 дол. США, але він визнає і інші суми, зазначені у розписці від 21.12.14 р., які реально отримав від позивача .

Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків ОСОБА_7, ОСОБА_5, дослідивши зібрані по справі докази, зясувавши дійсні обставини справи суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Так, із копії розписки від 21.12.2014р. вбачається, що відповідач ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_1 15 800 грн., 250 доларів США, 2400 доларів США, 16 200 ОСОБА_5 на строк до 31.12.2017р.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства у встановлений строк.

Як встановлено, відповідач ОСОБА_3 жодних коштів не повернув, добровільно не бажає виконувати зобовязання, строк дії договору сплив.

Даний факт відповідач ОСОБА_3 визнав в судовому засіданні, а тому в силу ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин і добровільності їх визнання.

Визнання позову є розпорядницькою дією відповідача і означає безумовну згоду з вимогами позивача та з винесенням судом рішення на користь позивача незалежно від наявності і доведеності фактів, що входять у підставу позову.

Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_3 підлягає стягненню в користь позивача сума позики, яка відповідно до офіційного курсу НБУ долара США та ОСОБА_5 станом на день подання позову еквівалентна 615 041 грн.

Що стосується вимог в частині до відповідача ОСОБА_4, суд вважає такі безпідставними, виходячи з наступного.

Стаття 11 ч. 2 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав і обовязків є у тому числі договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як зазначалось вище, частина 2 статті 1047 ЦК України містить чітке визначення щодо документів, які можуть підтверджувати укладання договору позики: розписку або інший подібний борговий документ (акт передання та прийняття, тощо). Борговий документ має підтверджувати дві обставини: по-перше, факт отримання боржником грошей; по-друге, точно визначений строк повернення грошей позичальником. Обов'язковим реквізитом боргового документа є власноручний підпис боржника (позичальника), а факультативними - дата, місце видачі.

Під час розгляду справи встановлено, що жодних коштів у позику відповідач ОСОБА_4 не отримувала. Написана ОСОБА_4 15.01.15 р. не є письмовим договором позики в розумінні ст. 1046 , 1047 ЦК України, відтак не породжує жодних обов»язків для вказаної особи.

З показань допитаних в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_7, ОСОБА_5 також не вбачається , що у їх присутності позивач передавала будь - які кошти ОСОБА_4 та між вказаними особами укладався договір позики. Зазначені свідки ствердили лише факт того, що ОСОБА_3 неодноразово отримував значні кошти у борг від родичів та не виконав жодне із боргових зобов»язань, про що було відомо його дружині.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Позивачем не доведено належним чином, а судом при розгляді справи не встановлено факту отримання позики саме відповідачем ОСОБА_4 А згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин суд дійшов висновку про безпідставність заявленого позову в частині вимог до відповідача ОСОБА_4

Не підлягає до задоволення на думку суду і вимога про стягнення витрат на правову допомогу, виходячи з наступного.

Так, згідно ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Однак позивачем не представлено суду опису робіт чи наданих адвокатом послуг, не надано і доказів на оплату послуг адвоката.

Натомість позивач зазначає, що розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу. Однак дана норма закріплена в Законі України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI, який втратив чинність 15.12.2017р. на підставі Закону № 2147-VIII від 03.10.2017.

Таким чином, частково задовольняючи позов, суд виходить із того, що боржник не може бути звільнений від передбаченої Законом відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Крім того, в силу дії ст. 141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_3 підлягають стягненню в користь позивача 6150,41 грн. сплаченого нею при подані заяви судового збору.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 77, 82, 89, 141, 247, 259, 263-265, 273 ЦПК України, ст.ст. 11, 203, 526, 527, 530 , 1046, 1047 ЦК України, суд ,-

у х в а л и в :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 615 041 (шістсот п'ятнадцять тисяч сорок одну) гривню.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 6150,41 грн. (шість тисяч сто пятдесят ) грн. 41 коп.

В решті позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Позивач: ОСОБА_1, прож: ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1.

Відповідачі: ОСОБА_4, прож. ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2.

ОСОБА_3, прож. ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя ОСОБА_8