ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року

м.Суми

Справа №585/2321/19

Провадження № 22-ц/816/4877/19

Сумсь кий ап еляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Орлова І.В.,

суддів: Левченко Т.А., Хвостика С.Г.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 28 серпня 2019 року (суддя Шульга В.О., дата складення повного тексту рішення не зазначена) в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

24 червня 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») звернулось до ОСОБА_1 з позовом про стягнення кредитного боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 жовтня 2007 року з відповідачкою був укладений кредитний договір. За умовами цього Договору відповідачка, як позичальниця, отримала кредит у розмірі 3300,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою 36 % річних та кінцевим строком повернення кредитних коштів, який відповідає строку дії картки. Скориставшись кредитними коштами, ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання із вчасного повернення кредиту, внаслідок чого станом на 30 квітня 2019 року за період з 28 жовтня 2007 року по 31 грудня 2018 року утворився борг по кредиту у сумі 3297,36 гривень та по процентам за користування кредитом у сумі 124402,62 гривень. Загальна сума заборгованості, яку позивач просив стягнути на свою користь, склала 127699,98 гривень.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 28 серпня 2019 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 28 жовтня 2007 року в розмірі 3297,36 гривень та 1921 гривень судового збору. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права, позивач просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заявлених вимог та ухвалити у цій частині нове рішення , яким позов задовольнити.

Позивач зазначив, що оскільки укладеним 28 жовтня 2007 року кредитним договором сторони узгодили розмір відсотків за користування кредитними коштами на рівні 2% на місяць, то суд не мав законних підстав відмовляти у задоволенні вимог про стягнення боргу по процентам за користування кредитом. Крім того, на думку заявника апеляційної скарги, суд не може брати до уваги позицію Верховного Суду, висловлену Великою Палатою у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки у переглянутій касаційним судом справі відповідач заперечував погоджені з банком умови кредитного договору, проте у даній справі відповідачка факт укладення кредитного договору, а також його умови визнавала та не оспорювала.

Учасники справи не оскаржували рішення в частині стягнення боргу по тілу кредиту. Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України у зазначеній частині рішення місцевого суду в апеляційному порядку не переглядається.

Правом на подачу відзиву в порядку, передбаченому положеннями статтею 360 ЦПК України, відповідачка не скористалася.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд частково погоджується з доводами апеляційної скарги, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 28 жовтня 2007 року ОСОБА_1 підписала заяву позичальника № SUXRRX11710484 про надання наступних банківських послуг: строкового кредиту під заставу придбаного за кредитні кошти товару згідно рахунку-фактури № 559 від 28 жовтня 2007 року у сумі 1206 гривень на строк 12 місяців з 28 жовтня 2007 року по 28 жовтня 2008 року включно на умовах сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 16,28 гривень та єдиноразової винагороди банку у сумі 201 гривня в обмін на зобов`язання позичальниці з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») строки (а. с. 13).

Крім того, у заяві позичальниці № SUXRRX11710484 ОСОБА_1 просила надати їй такі банківські послуги: 500 гривень кредитного ліміту на кредитну картку № НОМЕР_1 «Кредитка «Універсальна» з базовою процентною ставкою 2% на місяць та строком повернення кредитних коштів, який відповідає строку дії кредитної картки.

Підписуючи умови заяви № SUXRRX11710484 в частині надання кредитної карки з встановленим кредитним лімітом, ОСОБА_1 приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг, з якими ознайомилась і погодилась, засвідчивши це своїм підписом.

Отже, крім кредитно-заставного договору, оформленого заявою позичальниці № SUXRRX11710484, 28 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та банком також був укладений строковий кредитний договір шляхом приєднання позичальниці до запропонованих банком умов кредитування з використанням кредитної картки.

Зазначених обставин щодо умов кредитного договору про розмір процентної ставки за користування кредитним лімітом та строку дії кредитного договору, який відповідає строку дії кредитної картки, суд першої інстанції не врахував, помилково вважаючи, що всі умови укладеного між сторонами кредитного договору зафіксовані лише в Умовах та Правилах надання банківських послуг.

До позовної заяви банк надав розрахунок заборгованості, в якому зазначив, що за кредитним договором № б/н від 28 жовтня 2007 року станом на 30 квітня 2019 року утворилась заборгованість на загальну суму 127699,98 гривень, яка складається у тому числі з 3297,36 гривень заборгованості за кредитом та 124402,62 гривень боргу по процентам за користування кредитними коштами за період з 28 жовтня 2007 року по 31 грудня 2018 року (а.с. 9-12).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_1 боргу по процентам за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що Умови та Правила надання банківських послуг, які позивач додав до позовної заяви, позичальницею не підписані, а в заяві про надання споживчого кредиту відсутні умови про розмір процентної ставки за користування кредитними коштами.

Проте, повністю з такими висновками суд апеляційної інстанції погодитись не може, виходячи з наступного.

Як зазначалось вище, у заяві позичальниці № SUXRRX11710484 відповідачка погодилась на отримання від банку кредитної картки № НОМЕР_1 «Кредитка «Універсальна» зі встановленим кредитним лімітом у розмірі 500 гривень, базовою процентною ставкою на рівні 2% на місяць та строком повернення кредитних коштів, який відповідає строку дії кредитної картки.

З матеріалів справи встановлено, що строк дії кредитної картки № НОМЕР_1 сплив у квітні 2009 року (а.с. 44), тобто ОСОБА_1 мала обов`язок повернути банку кредитні кошти та нараховані проценти 30 квітня 2009 року, а починаючи з 01 травня 2009 року банк вже не мав права нараховувати проценти за користування кредитними коштами на рівні 2% на місяць. При цьому умов щодо пролонгації (продовження) дії укладеного між сторонами кредитного договору на тих самих або інших умовах заява позичальниці № SUXRRX11710484 не містить.

Додані до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг, як правильно зазначив суд першої інстанції, не можуть бути взяті до уваги, оскільки позичальницею вони не підписані. Доказів на підтвердження того, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг розуміла відповідачка, ознайомилася і погодилась з ними, підписуючи заяву № SUXRRX11710484, суду не надано. Про те, що ці умови на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядку нарахування не доведено.

Отже, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, які знаходяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідачки, тому, як безпомилково вважав місцевий суд, їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28 жовтня 2007 року шляхом підписання заяви позичальниці № SUXRRX11710484.

З доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості слідує, що станом на 30 квітня 2009 року, тобто у останній день дії кредитної картки № НОМЕР_1 заборгованість по процентам за користування кредитними коштами становила 13,13 гривень (а.с. 9).

Випискою по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 28 жовтня 2007 року по 30 квітня 2019 року по кредитній картці № НОМЕР_1 також підтверджується що до 27 квітня 2009 року позичальниця користувалась кредитною карткою і кредитними коштами банку, у тому числі частково повертала кредит, проте починаючи з 01 травня 2009 року по 30 квітня 2019 року рух кредитних коштів за участю ОСОБА_1 не відбувався, тобто кредитна картка, починаючи з 01 травня 2009 року, вже не діяла (а.с. 37-41).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язань необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

З урахуванням вказаних вище обставин та вимог закону апеляційний суд дійшов висновку про покладення обов`язку на відповідачку ОСОБА_1 повернути банку 13,13 гривень заборгованості по процентам за користування кредитними коштами згідно з умовами укладеного між сторонами 28 жовтня 2007 року кредитного договору.

Подальше нарахування банком боргу по процентам за користування кредитом за період з 01 травня 2009 року по 31 грудня 2018 року на загальну суму 124389,49 гривень (124402,62 13,13) умовами укладеного між сторонами 28 жовтня 2007 року кредитного договору, строк дії якого завершився 30 квітня 2009 року, не передбачено. Додаткові угоди щодо продовження строку дії кредитного договору від 28 жовтня 2007 року на тих самих або інших умовах ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» не укладали.

З огляду на позицію суду першої інстанції стосовно того, що Умови та Правила надання банківських послуг у даній справі не є частиною укладеного 28 жовтня 2007 року кредитного договору, з якою погоджується апеляційний суд, доводи АТ КБ «Приватбанк» щодо пролонгації (продовження) дії умов кредитного договору від 28 жовтня 2007 року шляхом перевипуску кредитних карток № НОМЕР_2 зі строком дії до 31 грудня 2012 року та № НОМЕР_3 зі строком дії до 31 березня 2016 року є безпідставними.

До того ж, вказана позиція банку щодо пролонгації умов кредитного договору протирічить наявним у матеріалах справи доказам. Зокрема, з виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 встановлено, що за всіма відкритими на ім`я відповідачки кредитними картками за період з 28 жовтня 2007 року по 30 квітня 2019 року, банк після закінчення строку дії кредитної картки № НОМЕР_1 (30 квітня 2009 року) продовжував нараховувати проценти та штрафні санкції з 01 травня 2009 року по 30 квітня 2019 року (а.с. 37-41). Поряд з тим як за кредитною карткою № НОМЕР_2 зі строком дії до 31 грудня 2012 року окремо обліковується рух кредитних коштів (використання та повернення кредитних коштів) починаючи з 25 травня 2009 року по 15 травня 2012 року, а за кредитною карткою № НОМЕР_3 зі строком дії до 31 березня 2016 року починаючи з 13 червня 2012 року по 07 жовтня 2015 року (а.с. 41-43).

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач не був позбавлений можливості надати суду першої інстанції докази, якими, на його думку, підтверджуються умови укладеного між сторонами кредитного договору щодо розміру процентної ставки на рівні 36 % річних за користування кредитним лімітом у розмірі 3300 гривень, як зазначено у позовній заяві, а також інші умови кредитування, зокрема і щодо продовження дії умов укладеного 28 жовтня 2007 року договору, проте доказів на підтвердження своїх вимог банк суду не надав.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не заявляв.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення ( пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Отже, рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог про стягнення з відповідачки 124402,62 грн заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 28 жовтня 2007 року по 31 грудня 2018 року підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позову на суму 13,13 гривень за період з 28 жовтня 2007 року по 30 квітня 2009 року.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України перерозподіл судових витрат має бути здійснено наступним чином. Позов задовольняється на 2,59 % від суми заявлених вимог (на 3310,49 гривень з 127699,98 гривень). За рахунок відповідачки позивачу слід компенсувати 49,75 гривень за розгляд справи в суді першої інстанції (2,59% від 1921 гривні судового збору, який сплачений за подання позовної заяви) та 74,63 гривень за апеляційний перегляд (2,59% від 2881,50 гривень судового збору, який сплачений за подання апеляційної скарги). Таким чином, рішення місцевого суду в частині розподілу судових витрат підлягає зміні шляхом зменшення стягнутого з відповідачки на користь позивача судового з бору з 1921 гривні до 49,75 гривень.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Скасувати рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 28 серпня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам за користування кредитом за Кредитним договором № б/н від 28 жовтня 2007 року за період з 28 жовтня 2007 року по 31 грудня 2018 року.

Ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () заборгованість по процентам за користування кредитом за Кредитним договором № б/н від 28 жовтня 2007 року за період з 28 жовтня 2007 року по 30 квітня 2009 року у розмірі 13 (тринадцять) гривень 13 копійок.

Відмовити Акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк» у задоволені вимог про стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитом за Кредитним договором № б/н від 28 жовтня 2007 року у розмірі 124389 (сто двадцять чотири тисячі триста вісімдесят дев`ять) гривень 49 копійок за період з 01 травня 2009 року по 31 грудня 2018 року

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 28 серпня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 1921 (тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривні 00 коп. судового збору змінити, зменшивши цю суму до 49 (сорок дев`ять) гривень 75 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 74 (сімдесят чотири) гривні 63 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Дата складення повного тексту постанови - 21 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач - І.В.Орлов

Судді: Т.А.Левченко

С.Г.Хвостик