Справа № 415/2502/18
Провадження № 22-ц/810/139/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2019 року, листопада місяця, 13-го дня, Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого Яреська А.В. (судді - доповідача), суддів: Гаврилюка В.К., Єрмакова Ю.В., за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 18 травня 2018 року у цивільній справі (№415/2502/18, суддя І інстанції Фастовець В.М.) за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк Приватбанк (далі - ПАТ КБ Приватбанк, Банк) звернулись із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 100 235, 76 грн, який мотивувало тим, що відповідач з метою отримання банківських послуг підписав заяву б/н від 06.08.2008 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 6 200 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При цьому відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, що викладено на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та ПАТ КБ Приватбанк договір, і надав свою згоду на те, що прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну здійснюється за рішенням та ініціативою банку. Оскільки відповідач неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, утворилася заборгованість, і ПАТ КБ Приватбанк просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 06.08.2008 року у розмірі 100 235, 76 грн, станом на 28.02.2018, яка складається з наступного: 6 185, 59 грн заборгованість за кредитом; 85 298, 94 грн заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 740, 00 грн заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250, 00 грн штраф (фіксована частина), 4 761, 23 грн штраф (процентна складова). Вирішити питання по судовим витратам.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 18 травня 2018 року позовні вимоги ПАТ КБ Приватбанк було задоволено частково. Суд вирішив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 06.08.2008 у вигляді заборгованості за кредитом і процентам за користування кредитом, всього у розмірі 91 118 грн. 85 коп. У задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 06.08.2008 року у вигляді заборгованості за штрафами у загальному розмірі 8 751 грн. 23 коп. відмовлено. Вирішено питання по судовим витратам.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Вважає оскаржуване рішення незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надавши заяву про те, що не заперечує проти винесення рішення, підтримує доводи скарги. ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Частиною 1 статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Згідно із ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що 06.08.2008 р. між сторонами був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 6 200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Станом на 28.02.2018 р. відповідачем зобов`язання в повному обсязі не були виконані, в результаті цього виникла заборгованість перед позивачем у сумі 91118, 85 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 6185,59 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 84933, 26 грн. Вказана сума на підставі ст.ст. 526, 1054 ЦК України підлягає стягненню з відповідача. Частково задовольняючи позов, суд виходив з того, що згідно ст.2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02.09.2014 № 1669 на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 р. громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 р. з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Такий перелік був затверджений розпорядженнями КМУ №1053-р від 30.10.2014 р., яке не було зупинене на час нарахування заборгованості, і №1275-р від 02.12.2015 р., яке підлягає на час розгляду справи судом в частині скасування нарахованих сум пені і штрафів, та включає м. Лисичанськ, в якому зареєстрований відповідач. Відповідно до ст.534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Договором між сторонами порядок погашення заборгованості у разі недостатності суми платежу встановлений не був, доказів того, що позивач порушував положення ст.534 ЦК України, суду не надані, тому суд виходить з того, що частина сплаченої відповідачем суми була протиправно направлена на погашення заборгованості з пені за прострочку платежу. Суд першої інстанції встановив розмір цієї суми, незважаючи на те, що позивач не просить стягнути пеню, бо ця сума повинна бути врахована при визначені розміру процентів за договором, які підлягають стягненню з відповідача. Визначаючи цей розмір, суд виходив з того, що у разі перевищення суми платежу над розміром нарахованої на час його (платежу) внесення пені, залишок платежу правомірно погашає заборгованість з процентів за договором. Тому суд зарахував до розміру протиправно використаних на погашення пені часток наступних платежів: за 02 червня 2014 р. - 50 грн., за 24 вересня 2014 р. - 15,87 грн.; за 14 січня 2015 р. - 168 грн. Таким чином, розмір протиправно зарахованих на погашення пені часток платежів складає 233, 87 грн. Сума інших платежів, у повному розмірі безпідставно використаних на погашення протиправно нарахованої пені, з 22 вересня 2014 р. складає 131, 81 грн. У зв`язку з цим, суд зменшив розмір заборгованості з процентів за кредитом за рахунок протиправно використаної суми платежів до 85298, 94 грн. - 233, 87 грн. - 131, 81 грн. = 84933, 26 грн., які підлягають стягненню на користь позивача. Оскільки суми пені нараховані після 14 квітня 2014 р., а штрафів - під час подачі позову до суду, суд відмовляє у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з пені в розмірі 3740 грн., за штрафом (фіксована частина) - 250 грн. і штрафом (процентна складова) - 4761,23 грн. Задовільняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновків, що надані позивачем докази в частині задоволення позовних вимог є достатніми та переконливими.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов з належним дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Так, згідно до вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Щодо доводів апеляційної скарги, то висновків суду першої інстанції вони не спростовують позов було зареєстровано і обґрунтовано та без порушення правил територіальної чи інстанційної підсудності прийнято до розгляду, розглянуто за правилами цивільно-процесуального законодавства із винесення судового рішення, що і є предметом апеляційного оскарження. З наявних у справі доказів, що були надані позивачем вбачається що відповідачка 06.08.2008 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с.8) відповідно до тарифів якої отримала у подальшому кредит у розмірі 6 200 грн., при цьому визначений у заяві розмір кредитного ліміту у 4000 гривень (а.с.8 на звороті) у подальшому за зверненням відповідачки був збільшений. При оформленні кредиту була наявною інформованість про його умови відповідачкою було підписано особисто довідку про умови кредитування, у якій містилась інформація і про пільговий період і про базову ставку і розмір щомісячних платежів, інші необхідні суттєві умови (а.с.9). Доводи апеляційної скарги щодо відсутності підпису на Умовах та правилах за таких обставин висновки суду не спростовують, адже відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В ст. 530 ЦК України вказано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) зобов`язання його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Матеріалами справи підтверджується, що банк виконав зобов`язання, надавши відповідачу кредит. Як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с.57) відповідач порушував графік погашення заборгованості, кредит вчасно не сплачував та внаслідок чого виникла заборгованість. Позивач визначив розмір заборгованості, виходячи з вказаного вище розрахунку, який станом на 28.02.2018 року становить 100 235, 76 грн та складається з: 6 185, 59 грн заборгованість за кредитом; 85 298, 94 грн заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 740, 00 грн заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250, 00 грн штраф (фіксована частина), 4 761, 23 грн штраф (процентна складова). Крім того, відповідно до підписаної відповідачем довідки про Умови кредитування (а.с.9) сторони погодили умови сплати відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту.

За таких обставин є наявними підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Доводи апеляційної скарги щодо спливу строків на увагу теж не заслуговують апелянт визнає що останнє надходження у розмірі 300 гривень на її рахунок мав місце 14 січня 2015 року був здійснений її родичем, проте вона не заперечує цю обставину, є проінформованою про неї. Згідно довідки ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором від 06.08.2008 року ОСОБА_1 було надано кредитні картки: номер 452306 відкрита 06.08.2008р. з терміном дії 01/10, та номер 278936 відкрита 26.04.2011р. з терміном дії 12/14. Останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 було здійснено 12.06.2015 року у розмірі 60 грн., ця операція відображена у розрахунку заборгованості та у виписці з рахунку клієнта. Також за зазначеною карткою відбулися ще зняття коштів, та картку було використано в торгівельних мережах. Відповідно до п. 9.12 кредитного договору договір діє 12 місяців, якщо після закінчення строку дії договору жодна з сторін не поінформує іншу сторону про закінчення строку дії договору, то він пролонгується на той самий час. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ Приватбанк повернуті не були, а також вимоги ч. 2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений момент пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Вказана позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 342/180/17. Позов надійшов до суду у квітні 2018 року. , а отже посилання ОСОБА_1 на пропуск строку позовної давності не заслуговує на увагу.

Щодо зміни відсоткової ставки та щодо нарахування відсотків то, згідно ст. 1056-1 ЦК України процента ставка може бути фіксованою або змінною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Під час укладення кредитного договору діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 36 % на рік. Далі процентна ставка була змінена, а саме 01.01.2013 року встановлена у розмірі 30 %, з 01.09.2014 - 34,8 % та 01.04.2015 року встановлена у розмірі 43,20 %, що підтверджується наказами банку СП-2014-6915682 від 18.08.2014 року та СП-2015-6552838 від 18.02.2013. Згідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору. Таким чином, розмір процентної ставки за кредитом може змінюватись банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, визначених в п. 4.9 Умов та правил надання банківських послуг.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Посилання на невстановлення судом важливих обставин по справі що підлягали встановленню, то вони на увагу теж не заслуговують, адже судом не було припущено таких порушень норм матеріального чи процесуального права, що давали б підстави для зміни чи скасування рішення. Кредитна картка була отримана відповідачкою одночасно із підписанням нею не тільки заяви, але й і довідки про умови кредитування, використання картки мало місце протягом строку її дії, позивачем були надані суду докази про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, наявну домовленість про сплату певних відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції було постановлено рішення із належним додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 376, 382 - 384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 18 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді