Справа № 186/159/18
Провадження № 2/188/110/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2019 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Ніколаєвої І.К.

за участю секретаря судового засідання Фесик Ю.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін в смт. Петропавлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Першотравенський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про стягнення інфляційних сум, процентів за користування грошима та процентів від суми позики по кожному поверненню частки позики,

ВСТАНОВИВ:

06.02.2018 року ОСОБА_1 , звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Першотравенський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про стягнення інфляційних сум, процентів за користування грошима та процентів від суми позики по кожному поверненню частки позики.

16.05.2018 року позовні вимоги були задоволені заочним рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області, яке було скасоване ухвалою суду від 16.08.2018 року та призначений розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

На підставі розпорядження голови Першотравенського міського суду Дніпропетровської області справа № 186/159/2018 провадження № 2/0186/418/18 передана для розгляду до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області.

03.12.2018 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін.

11.02.2019 року ухвалою суду провадження по справі було зупинено за клопотанням відповідача.

20.08.2019 року провадження по справі відновлено та призначений розгляд на 11.00 годину 28.08.2019 року.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 , в його обґрунтуванні зазначив, що 06.10.2010 року він надав грошову позику в сумі 50 000,00 грн., ОСОБА_2 , про що було укладено договір позики.

В червні 2012 року, у зв`язку з фінансовими негараздами, по договору позики, від 06.10.2010 року, між ними була досягнута домовленість, що за кожен місяць користування грошима, починаючи з 01.06.2012 року позичальником буде нараховуватись 3% від суми позики (1500 грн.) щомісячно і ця сума (1500 х кількість місяців користування позикою) буде сплачена разом з позикою, про що ОСОБА_2 , власноруч розписав по кожній сумі позики щомісячні проценти, від суми позики, по деяким позикам - грошову суму, які він зобов`язаний був сплачувати, після повернення кожної позики (боргу), та підсумував загальну щомісячну суму процентів.

Через відмову відповідача добровільно повертати борг, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення суми боргу і рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.06.2015 року, справа № 186/928/14-ц з відповідача ОСОБА_2 , була стягнута сума боргу в розмірі 50 000,00 грн., за позикою згідно договору позики від 06.10.2010 року та судові витрати в розмірі 750 грн., а всього - 50 750,00 грн.

Згідно умов укладеного сторонами договору позики від 06.10.2010 року, а саме у пункті 6 зазначено, що у випадку несвоєчасного повернення позики Позичальник сплачує Позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також десять процентів від суми позики по кожному поверненню частки позики.

Листом, датованим 15.06.2012 року, підтверджується, що на суму позики 50 000,00 грн. починаючи з 01.06.2012 року нараховуються 3% від суми позики, щомісячні проценти 1500,00 грн., за користування грошима (позикою).

Даний лист написаний власноруч відповідачем, проставлені проценти або грошова сума за кожною позикою, підсумований загальний борг та щомісячна сума процентів в грошовому еквіваленті, а також прохання надати ще позику в розмірі 100 000,00 грн.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 , замість повернення боргу проводить дії стосовно рухомого та нерухомого майна: відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення та інші незаконні дії з майном та коштами, незважаючи на накладення арешту, а також неправомірними діями, бездіяльністю Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровській області, з 17.06.2015 року та по 31.12.2017 року, згідно зведеного виконавчого провадження ВП № 47922780 з ОСОБА_2 , в примусовому порядку, за рішенням суду від 17.06.2015 року, справа №186/928/14-ц, державною виконавчою службою, станом на 01.01.2018 рік було стягнуто всього 524 грн. 83 копійок, а саме:

12,22 грн. 08.07.2016 р.; 45,93 грн. 30.08.2016 р.; 45,93 грн. 14.09.2016 р.; 28,05 грн. 12.10.2016 р.; 28,05 грн. 11.11.2016 р.; 28,05 грн. 14.12.2016 р.; 28,05 грн. 01.02.2017 р.; 28,05 грн. 02.03.2017 р.; 28,05 грн. 15.03.2017 р.; 28,05 грн. 11.04.2017 р.; 28,05 грн. 18.05.2017 р.; 28,05 грн. 09.06.2017 р.; 28,05 грн. 13.07.2017 р.; 28,05 грн. 06.09.2017 р.; 28,05 грн. 20.09.2017 р.; 28,05 грн. 11.10.2017 р.; 28,05 грн. -29.11.2017 р.; 28,05 грн. 22.12.2017 р.

Індекс інфляції за період з 01.06.2012 року по 01.07.2016 року: 1.001 х 1.002 х 1.002 х 1.001 х 1.004 х 1.002х 1.005 х 1.002х 1.006 х 1.022 х 1.033 х 1.038 х 1.01 х 1.004 х 1.008 х 1. 029 х 1.024 х 1.019 х 1.03 х 1.031 х 1.053 х 1.108 х 1.14 х 1.022 х 1.004 х 1.023 х 1.02 х 1.007 х 1.009 х 1.01 х 1.035 х 1.001 = 1.983 (1.982605132).

12,22 грн. - 08.07.2016 р. х 1.983 = 24,23 грн.; 45.93 грн.-30.08.2016 р. х 1.983 = 91.08 грн.; 45.93 грн. - 14.09.2016 р. х 1.983 = 91,08 грн.; 28,05 грн. - 12.10.2016р. х 2.019 = 56,63 грн.; 28,05 грн. - 11.11.2016 р. х 2.076 = 58,23 грн.; 28.05 грн. - 14.12.2016 р. х 2.113 = 59,27 грн.; 28,05 грн. - 01.02.2017р. х 2.132 = 59.80 грн.; 28.05 грн. - 02.03.2017р. х 2.155 = 60,45 грн.; 28,05 грн. - 15.03.2017 р. х 2.177 = 61,06 грн.; 28,05 грн. - 11.04.2017 р. х 2.216 = 62,16 грн.; 28,05 грн. - 18.05.2017 р. х 2.265 = 63,53 грн.; 28.05 грн. - 09.06.2017 р. х 2.265 = 63,53 грн.; 28,05 грн. - 13.07.2017 р. х 2.301 = 64,54 грн.; 28,05 грн. - 06.09.2017 р. х 2.305 = 64,65 грн.; 28,05 грн. - 20.09.2017 р. х 2.310 = 64,80 грн.; 28,05 грн. - 11.10.2017 р. х 2.310 = 64,80 грн.; 28,05 грн. -29.11.2017 р. х 2.359 = 66,17 грн.; 28,05 грн. - 22.12.2017 р. х 2.383 = 66,84 грн.

Всього: 24,23 + 91,08 + 91,08 + 56,63 + 58,23 + 59,27 + 59,80 + 60,45 + 61,06 + 62,16 + 63,53 + 63,53 + 64,54 + 64,65 + 64,80 + 64,80 + 66,17 + 66,84 = 1142 грн. 85 коп.

Десять процентів від суми позики (10% від 50 000,00) становить 5000 грн.

Кількість часткових повернень позики (стягнень, з липня 2016 р. по 31.12.2017 р.) - 18. Сума яка підлягає стягненню 90 000 грн. (18 х 5000,00 грн.).

Проценти за користування грошима згідно листа від 15.06.2012 року:

3% від суми позики (3% від 50000,00): 1500 грн. Кількість місяців з 01.06.2012 р. по 01.01.2018 р. - 67. Сума яка підлягає стягненню 100 500,00 грн. (67 х 1500).

Згідно вимог позивача, загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача становить: 191 642 грн. 85 коп. (1142.85 + 90000 + 100500).

Судові витрати в сумі 3141,78 гривень, які позивач прохає також стягнути з відповідача, складаються з судового збору - 1916,43 гривні; витрати пов`язані з прибуттям до суду - 666,90 гривень; компенсація за відрив від звичайних занять - 558,45 гривень.

Керуючись ст.ст. 2,4,141,175,184,209,217,263,272 ЦПК України позивач прохає суд стягнути з ОСОБА_2 , на його користь 191642,85 гривень, судові витрати в сумі 3141,78 гривень з них судовий збір 1916,43 гривні, витрати пов`язані з прибуттям до суду 666,90 гривень та компенсацію за відрив від звичайних занять в сумі 5458,45 гривень.

Позивач ОСОБА_1 , у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та обґрунтував їх, прохає суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 , в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, прохає відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, застосувавши до вимог позивача строк позовної давності. Не заперечує той факт, що дійсно 06.10.2010 року він позичив у позивача ОСОБА_1 , 50000 гривень, позика була оформлена договором в якому він розписався та була ним написана боргова розписка, але позика була безпроцентна, ніякої згоди на стягнення з нього суми боргу з урахуванням 3% річних щомісяця він не давав ні усно, ні письмово. Прохає суд не брати до уваги надану позивачем його чернетку, де він розписував борги його підприємства, пояснив, що це робочі підрахунки і до його відносин з ОСОБА_1 , вони не мають ніякого відношення. Прохає визнати неналежними докази надані позивачем.

Представник третьої особи Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби Головного Територіального управління у Дніпропетровській області у судове засідання жодного разу не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, покладається на розсуд суду.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з оглядом на наступні обставини.

Судом встановлено, що між сторонами по справі існують цивільно - правові відносини, урегульовані договором позики, укладеним 06.10.2010 року.

Спір між сторонами виник через вимогу позивача щодо стягнення інфляційних сум, процентів за користування грошима та процентів від суми позики по кожному поверненню частки позики, та понесених ним судових витрат. У добровільному порядки цей спір не вирішений, тому позивач звернувся до суду за захистом його порушеного права.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Судом встановлено, що згідно умов договору позики від 06.10.2010 року позивач ОСОБА_1 , надав відповідачеві ОСОБА_2 , безпроцентну грошову позику у вітчизняній валюті 50000 гривень строком - до вимоги.

Пунктом 6 договору передбачено, що у випадку несвоєчасного повернення позики Позичальник (відповідач) сплачує позикодавцю (позивачеві) суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також 10 % від суми позики по кожному поверненню частки позики, що підтверджується копією вказаного договору ( а.с.10).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник , а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

17.06.2015 року за рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 , було стягнуто з ОСОБА_2 , суму боргу за договором позики від 06.10.2010 року в розмірі 50000 гривень та 750 гривень судового збору. ( а.с.96-98). Судовим рішенням було встановлено, що позика між сторонами відбулася безпроцентною. Також в рішенні вказано, що позивач ОСОБА_1 , звернувся до відповідача ОСОБА_2 , з вимогою про повернення боргу наприкінці 2013 року. Суд вважає, що саме з цього часу позивач повинен розраховувати вимоги, пред`явлені до відповідача у даному позові.

Касаційна скарга ОСОБА_2 , на дане рішення суду була відхилена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що підтверджується ухвалою суду від 07.10.2015 року ( а.с.99).

Пункт 4 статті 82 ЦПК України вказує, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, рішення на даний час є чинним. Згідно з положеннями статті 129 Конституції України однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення . Відповідно до статті 129 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Позивач звернувся з даним позовом до суду 06.02.2018 року, що підтверджується відміткою суду за вхідним № 385 ( а.с.2) майже через три роки після задоволення його позову про стягнення з відповідача суми боргу 50000 гривень та судового збору 750 гривень.

Позивач запевняє суд, що на даний час сума боргу йому не повернута і в порядку ст. 611 ЦК України, посилаючись на п.6 договору позики від 06.10.2010 року та на лист відповідача від 15.06.2012 року в якому він начебто надав згоду на нарахування та стягнення з нього 3% від суми позики , щомісячно проценти - 1500 гривень за користування грошима ( позики).

У позовній заяві позивач провів розрахунок щодо виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.06.2015 року, яке проводиться за зведеним виконавчим провадженням № 47922780 та зазначив, що станом на 01.01.2018 року з відповідача було стягнуто всього 524,83 гривні.

Як доказ для проведення вказаного стягнення позивач надав суду комп`ютерну роздруківку ( а.с.8), де в пункті 4 по 18 проведеним стягненням на кожну суму нарахував суму інфляції за несвоєчасне повернення позики з 01.06.2012 року по 01.07.2016 року, що склало суму по підрахункам позивача 1142,85 гривень. При цьому позивач, розрахувавши індекс інфляції за період з 01.06.2012 року по 01.07.2016 рік, суму інфляції розрахував за грошові стягнення начебто проведені у період з 08.07.2016 року по 22.12.2017 року, що на думку суду є помилкою. Нормою статті 625 ЦК України встановлено, що відповідальність у вигляді інфляційних страт встановлена за невиконання зобов`язань, тобто розмір індексу інфляції повинен розраховуватися від суми, яку позивач не отримав - суми боргу. Оскільки позикодавець несе втрати від неповернутої суми заборгованості.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення індексу інфляції задоволенню не підлягають.

В подальшому позивач продовжує нараховувати десять процентів від суми позики по кожному ПОВЕРНЕННЮ частки позики як вказано у п. 6 договору від 06.10.2010 року. Але розрахунок проводить на всю суму боргу 50000 гривень і позивач вважає, що по кожному проведеному стягненню з відповідача на його користь слід нарахувати та стягнути 10% від 50 000 гривень, а саме 5000 гривень по кожному стягненню, кількість стягнень рахує 18 і прохає суд стягнути на його користь з відповідача 90000 гривень, даний розрахунок суд також вважає помилковим і тому заявлена вимога, через її недоведеність, задоволенню не підлягає. Недоведеність вказаної вимоги підлягає в тому, що позивачем не надані докази проведення жодного стягнення з відповідача на його користь, навіть не наданий суду сам виконавчий лист.

При цьому суд вважає НЕНАЛЕЖНИМ доказом надану позивачем комп`ютерну роздруківку інформації ( а.с.8), яка не має вихідного номеру та адресату кому вона видана, відсутні реквізити установи, яка її видала та джерела її отримання. На вказаній роздруківці зазначено, що інформація зроблена по виконавчому листу № 186/928/14-ц від 21.01.2015 року, тоді як сам виконавчий лист про стягнення з відповідача ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , на суму боргу 50000 гривень міг бути виданий судом після нбрання чинності судового рішення, яке було винесене апеляційним судом Дніпропетровської області лише 17.06.2015 року ( а.с.96). Інших доказів щодо виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області у примусовому порядку суду не надано.

Відповідач в судовому засіданні наголосив на тому, що дійсно через виконавчу службу з нього проводяться стягнення на користь ОСОБА_1 , але чи відносяться вони до стягнення суми боргу 50000 гривень на виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.06.2015 року він довести не може.

Отже, в судовому порядку позивач не довів та не обґрунтував належним чином свої вимоги щодо стягнення з відповідача на його користь 1142,85 гривень та 90000 гривень, тому дані вимоги задоволенню не підлягають.

Стаття 76 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів.

Вирішуючи питання щодо задоволення вимоги позивача, про стягнення з відповідача щомісяця 3% процентів за користування грошима згідно листа від 15.06.2012 року, судом вивчений доказ, який надав позивач, а саме аркуш паперу на якому рукописним шрифтом зазначено вісім сум у гривневому еквіваленті на загальну суму 470 000 гривень (а.с.11). На підставі цього доказу позивач провів розрахунок 3% від суми позики , що склало 1500 гривень і помножив вказану суму на 67 місяців ( з 01.06.2015 року по 01.01.2018 року) та визначив суму, яка на його думку підлягає стягненню, а саме 100500 гривень. В судовому засіданні позивач надав пояснення, що начебто на такі умови погодився відповідач та власною рукою вказав суму процентів навпроти суми боргу. Відповідач заперечує, що він надавав згоду на нарахування 3% на суму боргу, пояснив, що даний лист він писав для себе, підраховуючи борги його підприємства і яким чином він опинився у позивача йому невідомо. Дані ствердження не були спростовані позивачем у судовому засіданні.

Отже, на думку суду вказаний лист ( а.с.11) також є НЕНАЛЕЖНИМ доказом тому, що він не зазначений як заява або розписка, не має адресату кому він виданий, відсутні реквізити особи, яка його видала та джерела його отримання. Наданий позивачем доказ не дає можливості суду встановити факт наявності домовленості між сторонами договору позики про сплату процентів, на постійній щомісячній основі, початок та закінчення періоду їх нарахування через що ця вимога також задоволенню не підлягає.

До стверджень позивача, висловлених в судовому засіданні, що даний лист є додатковою угоду до договору позики, укладеного з відповідачем 06.10.2010 року, суд ставиться критично, тому що він не містить всіх умов та вимог щодо додаткової угоди до договору позики.

Також незрозуміло чому, керуючись вказаним доказом, позивач провів нарахування 3% від суми боргу 50000 гривень по кожному місяцю, починаючи нарахування з 01.06.2012 року по 01.01.2018 року, тоді як у рішенні Апеляційного суду Дніпропетровської області встановлено, що позивач ОСОБА_1 , звернувся до відповідача ОСОБА_2 , з вимогою про повернення боргу за договором від 06.10.2010 року наприкінці 2013 року. Отже, тому суд обґрунтовано вважає, що саме з цього часу позивач повинен розраховувати вимоги щодо стягнення інфляційних сум, які пред`явлені до відповідача у даному позові. Крім цього зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач розраховує індекс інфляції на суми, сплачені відповідачем в межах виконавчого провадження в рахунок погашення боргу, тоді як нормою ст.625 ЦК України передбачено, що відповідальність у вигляді інфляційних страт, встановлена за невиконання зобов`язань, тобто розмір індексу інфляції повинен розраховуватися від суми боргу. Оскільки позикодавець несе втрати від неповернутої суми заборгованості.

Враховуючи викладене суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення індексу інфляції задоволенню не підлягають.

Постільки в судовому засіданні відповідач не заперечує, що він дійсно, 06.10.2010 року отримав позику від позивача в сумі 50000 гривень, та не надав суду доказів того, що ця сума повернута, суд прийшов до висновку, що грошове зобов`язання з боку боржника відповідача, є порушеним та його виконання прострочене.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язані боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України, з урахуванням правової позиції Верховного суду України щодо застосування статті 625 ЦК України та висновку, викладеному у Постанові Великої Палати Верховного суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Аналогічна позиція зазначена в постановах Дніпровського апеляційного суду від 18.12.2018 року по справі( провадження № 22-ц/803/3762/18 справа № 186/1113/18) та від 05.02.2019 року по справі (провадження № 22-ц/803/2262/19 справа № 186/1062/18).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність застосування наслідків ст.625 ЦК України до даних правовідносин з огляду на непогашення сум боргу в повному обсязі на час розгляду справи.

При цьому суд враховує правову позицію, висловлену Верховним судом України в Постанові від 26.04.2017 року, справа № 3-1522 гс16, згідно якої до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Отже, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до боргових відносин /а.с. 228 том.1/.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки кошти за договором позики в належному розмірі повернуто не було, три проценти річних підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , звернувся до суду з даним позовом 06.02.2018 року, тому, враховуючи зазначені вимоги закону, нарахування 3% річних на суму боргу повинно бути здійснене з 06.02.2015 року, в межах позовної давності.

Визначаючи розмір процентів, що підлягають стягненню, суд виходить з розрахунку : 3% річних х суму боргу х кількість прострочених днів : 365 (кількість днів у році), відповідно до якого за період з 06.02.2015 року по 06.02. 2018 року (згідно до заявлених позовних вимог) з відповідача на користь позивача підлягає стягнення 4500 грн.

Розглядаючи вимоги позивача ОСОБА_1 , про відшкодування йому судових витрат по справі суд приходить до наступного:

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Позивачем сплачено судовий збір в сумі 1916,43 гривні.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

- на професійну правничу допомогу;

- пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

- пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

- пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 138 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

При вирішенні питання щодо відшкодування позивачеві, сплачених ним судових витрат у вигляді судового збору, який ним сплачений при зверненні до суду з даним позовом у сумі 1916,43 гривень, суд бере до уваги, що позовні вимоги судом задоволені частково і відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, яка вказує, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, тому понесені позивачем судові витрати, також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі пропорційному до задоволених позивних вимог.

Тому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам у сумі 44 гривні 07 копійок, а решту сплаченого судового збору в сумі 1872,36 гривень, покласти на позивача.

Наступні вимоги позивача, пов`язані з відшкодуванням на його користь з відповідача витрат з прибуттям до суду в сумі 666,90 гривень та компенсації за відрив від звичайних занять в сумі 558,45 гривень також задоволенню не підлягають з оглядом на наступне:

Вирішуючи питання розподілу судових витрат в частині компенсації за відрив від звичайних занять, суд виходить з того, згідно ч.2 ст.138 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України постанова від 27 квітня 2006 р. № 590 , згідно якої сума компенсації (відшкодування) за відрив від звичайних занять обчислюється пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати особи, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому приймається процесуальне рішення або здійснюється процесуальна дія, і не може перевищувати її розміру, обчисленого за фактичні години відриву від звичайних занять.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач є пенсіонером, судові засідання в справі відбувалися: 28листопада 2018 року (3 хвилини) що відповідно до мінімальної погодинної оплати праці, встановленої Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" станом на 01 січня 2018 року) становить 1грн 12 коп.

17 січня 2019 року ( 1хвилину); 11 лютого 2019 року ( 1година 2 хвилини) ; 28 серпня 2019 року (5 хвилин); 01 жовтня 2019 року (9 хвилин); 23 жовтня 2019 року(1 годину); 18 листопада 2019 року (44 хвилини), суд приходить до висновку, що обґрунтованим розміром компенсації є 75 гривен 81 копійка, згідно розрахунку (3 години 01 хвилин - час судових засідань в 2019 році х 25 гривен 13 копійок - мінімальна погодинна оплата праці, встановлена Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" станом на 01 січня 2019 року). Загальна сума витрат становить 76 гривен 93 копійки.

Розподіл судових витрат слід здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Згідно ст. 141 ЦПК України,судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги складають 191642 грн 85 коп., стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 4500 грн.00 Компенсація (відшкодування) за відрив від звичайних занять від 76 грн 93 коп. становить менше 1 копійки, у зв`язку з чим ці витрати компенсації також не підлягають,

Не підлягають також задоволенню нараховані позивачем судові витрати, пов`язані з прибуттям до суду в розмірі 666,90 гривень. На підтвердження витрат, пов`язаних з переїздом, позивач надав суду, перед судовими дебатами копію чеків (том 2 а.с.1) та запевнив суд, що це докази матеріальних витрат, пов`язаних із заправкою його автомобіля пальним . Дані чеки суд не може вважати належним доказам начебто понесених витрат позивачем саме на прибуття до суду з метою розгляду даної справи. Інших доказів щодо вказаних витрат суду не надано. Відповідно до п. 4 додатку до Постанови № 590 витрати сторін, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту у зв`язку з явкою до суду, не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження, отже, повинні підтверджуватися проїзними документами (квитками), які б свідчили про проїзд сторони процесу на міжміському громадському транспорті. З цих підстав має бути відмовлено у відшкодуванні витрат позивача на пальне для переїзду до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76, 81, 82, 89, 133, 138, 141, 258, 263, 264-265, ЦПК України, ст.ст. 257, 267, 599, 625, 1046,1050 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Першотравенський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про стягнення інфляційних сум, процентів за користування грошима та процентів від суми позики по кожному поверненню частки позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого у АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого по АДРЕСА_2 , проживаючого в АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_2 , суму трьох процентів річних за договором позики від 06.10.2010 року, нарахованих за період з 06.02.2015 року по 06.02. 2018 року включно, в розмірі 4500 ( чотири тисячі п`ятсот) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого у АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого по АДРЕСА_2 , проживаючого в АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_2 , судовий збір в сумі 44 гривні 07 копійок.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Петропавлівський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

ОСОБА_3 І. К. Ніколаєва