КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 357/3445/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року м. Київ

колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Музичко С.Г.,

при секретарі Прохоровій В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра», третя особа: ОСОБА_3 , про визнання кредитного договору частково недійсним,

за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Ярмоли О.Я.,-

встановила:

У березні 2019 року ОСОБА_4 звернулась до суду із названим позовом.

Просила: визнати недійсним пункт 1.3.2. кредитного договору №64/П/33/2006/840 від 21 вересня 2006 року укладеного між ОСОБА_4 та ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого став ПАТ «КБ «Надра» з моменту укладення; визнати частково недійсним пункт 3.5. кредитного договору № 64/П/33/2006/840 від 21 вересня 2006 року укладеного між ОСОБА_4 та ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого став ПАТ «КБ «Надра», щодо зобов`язань плати за управління кредитом та витрат, пов`язаних з моніторингом та супроводом кредиту, з моменту укладення договору.

Позов обґрунтовано тим, що пункт 1.3.2. та пункт 3.5. договору, в яких містяться умови про зобов`язання плати за управління кредитом та витрат, пов`язаних з моніторингом та супроводом кредиту, є несправедливими, а тому вони підлягають визнанню недійсними.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2019 року позов задоволено.

Визнано недійсним пункт 1.3.2. кредитного договору № 64/П/33/2006/840 від 21 вересня 2006 року, укладеного між ОСОБА_4 та ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого став ПАТ «КБ «Надра», з моменту укладення.

Визнано недійсним пункт 3.5. кредитного договору № 64/П/33/2006/840 від 21 вересня 2006 року, укладеного між ОСОБА_4 та ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого став ПАТ «КБ «Надра», з моменту укладення.

Проведено розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 зазначила, що судом першої інстанції правомірно та відповідно до чинного законодавства та судової практики задоволено позовні вимоги.

В судовому засіданні представник ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» вимоги апеляційної скарги підтримав.

ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що встановлення плати за управління кредитом, супроводом кредиту є незаконним. А тому є підстави визнати частково недійсним кредитний договір, а саме п. 1.3.2. Похідним є визнання недійсним п. 3.5. договору щодо зобов`язань плати за управління кредитом та витрат, пов`язаних з моніторингом та супроводом кредиту.

Відхиляючи клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності суд першої інстанції виходив із його безпідставності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

З матеріалів справи вбачається, що 21 вересня 2006 року між ВАТ «КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра») та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 64/П/33/2006/840.

Сума: 50 000,00 дол. США.

Цільове призначення: проведення розрахунків по договору купівлі-продажу № 6103 від 21.09.2006 року, та № 6105 від 21.06.2006 року.

Відсоткова ставка: 9,5% річних.

Строк: до 20 вересня 2019 року.

Відповідно до п. 1.3.2. кредитного договору плата за управління кредитом сплачується позичальником щомісячно протягом всього терміну користування кредитним коштами із розрахунку 0,35% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити банку), зазначеним у п. 1.1 цього договору. Плата сплачується в повному обсязі за кожний календарний місяць, протягом якого позичальник користується кредитом, незалежно від фактичної кількості днів, протягом яких позичальник користувався кредитом.

Згідно п. 3.5. кредитного договору якщо протягом дії цього договору позичальник несвоєчасно та/чи неповністю вніс черговий мінімально необхідний платіж та/чи інші платежі, передбачені цим договором, то банк приймає виконання позичальником своїх зобов`язань по цьому договору в наступному порядку:

- плата за управління кредитом;

- прострочені відсотки за користування кредитом;

- відсотки за користування кредитом;

- пені та штрафи;

- витрати, пов`язані з моніторингом та супроводом кредиту;

- прострочена сума кредиту;

- сума кредиту.

Обґрунтовуючи поданий позов, ОСОБА_4 зазначила, що п. 1.3.2. договору про встановлення плати за управління кредитом є нікчемним і є підставою визнати договір частково недійсним у зв`язку із його невідповідністю вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Пункт 3.5. щодо зобов`язань плати за управління кредитом та витрат, пов`язаних з моніторингом та супроводом кредиту також є несправедливим та підлягає визнанню недійсним. Крім того умовами кредитного договору передбачено першочергове покриття плати за управління кредитом, а також передбачено витрати, пов`язані з моніторингом та супроводом кредиту. При цьому банком не зазначено які саме послуги за вказану плату надаються та в чому полягає різниця між платою за управління кредитом, та витратами, пов`язаними з моніторингом та супроводом кредиту.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовується положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, про те, що п. 1.3.2. кредитного договору та п. 3.5. кредитного договору щодо зобов`язань плати за управління кредитом та витрат, пов`язаних з моніторингом та супроводом кредиту не відповідають вимогам чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом неправильно застосовано положення законодавства відносно строків позовної давності, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Позивач зазначає, що про незаконність умов договору та порушення її прав вона дізналась в листопаді 2018 року, коли отримала правову допомогу. До цього часу позивач вважала встановлені банком комісії законними.

Будь-яких доказів, що позивач раніше довідалася про порушене право, представник банку не надав.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не враховано наявність оплат за кредитним договором, пункти кредитного договору якого оскаржувала позивач; відсутні докази на підтвердження того, що позичальник після підписання договору оспорював або намагався змінити умови договору, колегія суддів відхиляє, оскільки встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, є незаконним, а наявність відповідних оплат не може бути підставою для відмови у визнанні недійсним пунктів кредитного договору, які є незаконними.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 13 червня 2019 року постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 21 листопада 2019 року.

Головуючий Є.В. Болотов

Судді: О.Ф. Лапчевська

С.Г. Музичко