ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6832/19 Справа № 180/2307/18 Суддя у 1-й інстанції - Янжула О. С. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Варенко О.П.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2018 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 17 серпня 2018 року приблизно о 19 годині 40 хвилин біля будинку № 7 по вулиці Каховській в с. Іллінка Томаківського району Дніпропетровської області, між ним та відповідачем ОСОБА_1 виникла сварка, під час якої остання вибила з його рук мобільний телефон марки «SAMSUNG», внаслідок чого, телефон було пошкоджено. За ремонт телефона він заплатив 1 800 гривень, що підтверджується актом № 27.08.2 технічного огляду та діагностики, актом № 3008,4 здачі-приймання виконаних робіт, рахункком 2708.8.

По факту пошкодження відповідачем телефона він звернувся із заявою до Томаківського відділення поліції Нікопольського відділу поліції ГУНП у Дніпропетровській області.

Висновком ДОП Томаківського ВП Нікопольського ВП ГУНП у Дніпропетровській області було встановлено, що згідно ст.194 КК України до кримінальної відповідальності притягуються особи, які завдали своїми діями збиток у невеликих розмірах на суму, що в 250 раз і більше перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян. На момент скоєння злочину так, як сума збитку малозначна, у діях відповідача хоча і присутній склад злочину, передбачений ст.194 КК України, але у зв`язку незначного скоєного збитку, кримінальна відповідальність не настає. Також роз`яснено, що він має право звернутися до суду для вирішення питання по суті.

На підставі викладеного просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь матеріальну шкоду в сумі 1 800 гривень, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 704.80 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 гривень.

Заочним рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в сумі 1 800 ( одна тисяча вісімсот) гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 704 гривні 80 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 3 000 ( три тисячі) гривень.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, відповідач просить заочне рішення від 14 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог до неї відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції помилково визначив наявність правових підстав для задоволення позову, оскільки при розгляді справи позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що саме внаслідок її неправомірних дій було пошкоджено мобільний телефон, належний позивачу, так само не знаходять свого підтвердження і витрати на правову допомогу.

ОСОБА_2 в порядку, передбаченому положеннями ст. 360 ЦПК України, подав до Дніпровського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що Марганецький міський суд вірно і законно дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення в повному обсязі, оскільки за даним фактом він звертався до ДОП Томаківського ВП Нікопольського ВП ГУНП у Дніпропетровській області, де давав пояснення про обставини справи, зокрема зазначав, що відповідач вибила належний йому телефон з його рук, що підтверджується висновком ДОП Томаківського ВП Нікопольського ВП ГУНП у Дніпропетровській області.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Судом встановлено, що 17 серпня 2018 року приблизно о 19 годині 40 хвилин біля будинку № 7 по вулиці Каховській в с. Іллінка, Томаківського району, Дніпропетровської області між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виникла сварка, під час якої остання вибила з рук ОСОБА_2 належний йому мобільний телефон марки «SAMSUNG», внаслідок чого телефон було пошкоджено.

По факту пошкодження телефона позивач звернувся із заявою до Томаківського відділення поліції Нікопольського відділу поліції ГУНП у Дніпропетровській області.

Висновком ДОП Томаківського ВП Нікопольського ВП ГУНП у Дніпропетровській області було встановлено, згідно ст.194 КК України до кримінальної відповідальності притягуються особи, які завдали своїми діями збиток у невеликих розмірах на суму, що в 250 раз і більше перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян на момент скоєння злочину так, як сума збитку малозначна, у діях ОСОБА_3 хоча і присутній склад злочину, передбачений ст.194 КК України, але у зв`язку незначного скоєного збитку, кримінальна відповідальність не настає. Позивачу також було роз`яснено, що за даним фактом він може звернутися до суду з метою вирішення питання по суті справи, що підтверджується копією висновку ДОП Томаківського ВП Нікопольського ВП ГУНП у Дніпропетровській області від 18.08.29018 року та копією листа від 28.08.20198 року за № 49.4/6807 (а.с. 7-8).

Із актового запису про шлюб, наданого Марганецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 17.01.2019 року вбачається, що 02 березня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Марганецького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 36, Після укладення шлюбу ОСОБА_3 змінила своє прізвище на « ОСОБА_5 » ( а.с. 63-64).

За ремонт телефону позивач сплатив 1 800 гривень.

Так, з акту № 27.08.2 ( технічного огляду та діагностики) сервісного центру «РОМА-СЕРВІС» від 27 серпня 2018 року вбачається, що фахвцями компанії «Рома-Сервіс» був проведений технічний огляд та діагностика смартфона «SAMSUNG » замовником якого був ОСОБА_2 . За результатом якого було встановлено механічне пошкодження пристрою, а саме: був розбитий дисплей. Згідно висновку, необхідна заміна дисплея. Також зазначено, що на момент діагностики вартість ремонту складає 1 800 гривень (а.с. 9).

Згідно рахунку 2708.8 ТОВ «РОМА-СЕРВІС» від 27.08.2018 рок та акту № 3008.4 загальна вартість виконаних робіт з урахуванням вартості використаних матеріалів та ПДВ 20%, складає 1 800 грн (а.с.10-11 ), що також підтверджується і копією квитанції № RSS.162746 від 27.08.2018 року (а.с. 12).

Встановивши вищезазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст.ст.22, 1166 ЦК України, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 1 800,00 грн.

Доводи апеляційної скарги в цій частині висновки суду першої інстанції та встановлені ним обставини не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена.

Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення в цій частині колегією суддів не встановлено,

Проте з висновками суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 3 000 грн погодитися не можливо, з урахуванням наступного.

Стаття 59 Конституції гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34 36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджені Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу.

Витрати на правову допомогу - це витрати сторін та третіх осіб, які вони несуть у зв`язку із оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, котрі беруть участь у справі.

Правова допомога в цивільному судочинстві включає в себе юридичні консультації, участь у позасудовому врегулюванні спору, участь у переговорах, підготовка проектів юридичних документів (заяв, пояснень, клопотань, скарг), представництво в суді та інші фактичні та юридичні дії, яка вчиняє особа, яка надає правову допомогу.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною і особою, яка надає правову допомогу.

До складу витрат, пов`язаних із оплатою правової допомоги, включаються витрати на оплату праці адвоката або іншого фахівця у галузі права (гонорар), а також відшкодування витрат, зумовлених наданням правової допомоги. Усі ці витрати повинні перебувати у безпосередньому причинному зв`язку із наданням правової допомоги у конкретній справі, а їх розмір повинен бути розумним.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічні правові висновки були зроблені у постанові Верховного Суду №826/1216/16 від 27 червня 2018 року.

На підтвердження понесених витрат на послуги адвоката позивачем було надано копію ордеру серії ДП № 2018/1025 (без зазначення договору про надання правової допомоги та назви органу, у якому надається правова допомога), свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю № 1254, договір про надання правової допомоги від 25 жовтня 2018 року та квитанцію прибуткового касового ордера № 1025 від 25 жовтня 2018 року про сплату правничої допомоги у розмірі 3 000 грн, посвідчену відтиском печатки адвоката.

Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу, апеляційний суд виходить із того, що позивачем не надано суду документів, які свідчать про оплату адвокату гонорару, пов`язаного із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку, оскільки квитанція особи, яка надає правову допомогу, не є належним та допустимим доказом такої оплати, отже відсутні підстави для стягнення витрат на користь позивача за договором про надання правової допомоги.

Враховуючи вищезазначене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню в цій частині, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в частиністягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в розмірі 3 000 ( три тисячі) гривень з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

На підставі положень ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2019 року скасувати в частиністягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в розмірі 3 000 ( три тисячі) гривень та відмовити у задоволенні цих вимог.

В іншій частині заочне рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова