Справа № 709/2073/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 січня 2019 року смт. Чорнобай

Чорнобаївський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді - Чубая В.В.,

за участі секретаря судового засідання - Кіян С.О.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Недосєки І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Чорнобаївського районного суду Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Силікат-1" про визнання договору оренди землі припиненим та повернення земельної ділянки, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з цивільним позовом до ТОВ «Силікат-1» (далі - відповідач) про визнання договору оренди землі припиненим та повернення земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що позивач згідно зі свідоцтвом про право на спадщину є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала її матері - ОСОБА_4, яка при житті, а саме 11 березня 2004 року, уклала з відповідачем договір оренди земельної ділянки, відповідно до змісту якого вказана земельна ділянка перейшла в оренду до відповідача на 10 років. 20 листопада 2012 року між сторонами укладено угоду про внесення змін до діючого договору оренди землі та змінено деякі пункти договору. Проте строк дії договору не змінювався - 10 років, а тому закінчився 31 грудня 2013 року. За таких обставин, посилаючись на норми ЦК України та Закону України «Про оренду землі», позивач просила суд визнати договір оренди землі припиненим та повернути їй земельну ділянку.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого останній вважав позовні вимоги безпідставними та такими, що не мають законодавчого обґрунтування, а тому у їх задоволенні має бути відмовлено. Зокрема, зазначалося, що позивач порушує питання про припинення договору оренди земельної ділянки від 11 березня 2004 року, в той час як орендар використовує земельну ділянку на підставі угоди від 20 листопада 2012 року. Так, у 2012 році між сторонами укладено угоду про внесення змін до діючого договору оренди землі, але за змістом це самостійний договір оренди землі зі строком дії 10 років. 21 листопада 2012 року підписано акт прийому-передачі земельної ділянки та в подальшому проведено державну реєстрацію права оренди. Крім цього, з 2004 року орендар безперервно користується спірною земельною ділянкою, навіть після закінчення строку дії договору, який позивач просить визнати припиненим з

31 грудня 2013 року. Взяті на себе за угодою обов'язки щодо виплати орендної плати відповідач виконував та продовжує виконувати належним чином, а саме у розмірі та у строки, що передбачені угодою.

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили задовольнити з підстав, викладених у ньому. Стверджували, що угода про внесення змін до діючого договору оренди землі від 20 листопада 2012 року не є окремим договором оренди земельної ділянки, а за своєю суттю є додатковою угодою, згідно з якою до діючого договору оренди земельної ділянки від 11 березня 2004 року внесено низку змін, проте строк його дії залишено без змін, тобто

10 років, які спливли 31 березня 2013 року.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на викладені у відзиві доводи. Наполягав, що угода про внесення змін до діючого договору оренди землі від

20 листопада 2012 року є самостійним договором оренди землі, право оренди за яким зареєстровано належним чином.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15 серпня 2017 року позивач після смерті матері - ОСОБА_4 успадкувала земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,4459 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану на території Чорнобаївської селищної ради Черкаської області (а.с. 12). Право власності позивача на вказану земельну ділянку також підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15 серпня 2017 року № 94638392 (а.с. 13).

Між колишнім власником земельної ділянки - ОСОБА_4, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, 11 березня 2004 року укладено договір оренди земельної ділянки

№ 259 (а.с. 7).

Згідно з актом прийому-передачі земельної ділянки в оренду від 11 березня 2004 року ОСОБА_4 передала, а відповідач прийняв в оренду спірну земельну ділянку (а.с. 8).

Між цими ж сторонами 20 листопада 2012 року укладено угоду про внесення змін до діючого договору оренди землі (далі - угода), згідно з п. 1 якої орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування спірну земельну ділянку (а.с. 9-10).

У п. 5 угоди зазначено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 85181,45 гривень станом на 1 січня 2012 року.

Пунктом 8 угоди передбачено, що договір укладено на 10 років.

Відповідно до п. 9 угоди орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі у гривнях від нормативно грошової оцінки земельної ділянки у формі за бажанням орендаря, що становить у грошовому виразі 4320,00 гривень.

Згідно з п. 11 угоди орендна плата вноситься з 1 вересня по 31 грудня поточного року.

Право оренди за вказаною угодою зареєстровано 18 березня 2014 року, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 24 березня 2014 року № 19430078 (а.с. 32).

З інших, доданих до відзиву документів вбачається, що сторонами угоди підписано акт прийому-передачі спірної земельної ділянки в оренду, який не містить дати. Однак зі змісту зазначеного акту вбачається, що орендодавець передав, а орендар прийняв земельну ділянку, межі якої перенесено в натурі 21 листопада 2012 року (а.с. 35). Сторонами угоди 21 листопада

2012 року також підписано акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (а.с. 36).

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

До особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов'язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки (ч. 1 ст. 148-1 ЗК України).

Частиною 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Відповідно до п. 41 угоди перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Таким чином позивач набула право власності на земельну ділянку з моменту його державної реєстрації, тобто з 15 серпня 2017 року, і саме з цього часу у позивача виникло право вимагати сплату орендної плати і захищати свої права як власника земельної ділянки.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами як визначено у ст. 629 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Частиною 2 цієї статті Кодексу встановлено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (ч. 1 ст. 93 ЗК України).

Частиною 9 цієї ж статті Кодексу передбачено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Форма і зміст укладеної між ОСОБА_4 і відповідачем угоди відповідають типовій формі, що затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року № 220 «Про затвердження Типового договору оренди землі». При цьому сторонами досягнуто згоди щодо всіх умов, зокрема об'єкт оренди визначено у п. 2 угоди, строк дії угоди - п. 8 угоди, розмір і порядок виплати орендної плати - п.п. 9-14 угоди, умови збереження об'єкта оренди - п. 17 угоди, строки повернення землі - п.п. 21-25 угоди, нормативна грошова оцінка - п. 5 угоди, сторона, яка несе ризик пошкодження або знищення об'єкта оренди - п. 32 угоди.

Як зазначалося вище, сторонами підписано акт прийому-передачі земельної ділянки, проведено державну реєстрацію права оренди.

Таким чином суд розцінює дану угоду як таку, що в порядку ст. 33 Закону України "Про оренду землі" поновила договір оренди земельної ділянки від 11 березня 2004 року.

Саме таку правову оцінку під час розгляду іншої судової справи надано аналогічній за змістом угоді Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 709/1700/16-ц, відповідно до змісту якої касаційна інстанція погодилася з висновком судів першої й апеляційної інстанцій про те, що 20 листопада 2012 року ТОВ "Силікат-1" (відповідач), користуючись переважним правом на укладання договору оренди землі на новий строк, уклав з орендодавцем угоду про внесення змін до чинного договору оренди землі, згідно з якою строк дії договору оренди продовжено на

10 років.

З огляду на викладене доводи позивача щодо закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки від 11 березня 2004 року не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься і в ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 31 Закону України "Про оренду землі" однією з підстав для припинення договору оренди землі, на наявність якої і вказувала позивач, є закінчення строку, на який його було укладено (ч. 1 ст. 31 Закону України "Про оренду землі").

Проте позивач не довела та не підтвердила належними і допустимими доказами, що строк дії договору оренди земельної ділянки від 11 березня 2004 року закінчився, а тому підстави для визнання його припиненим і, як наслідок, для повернення спірної земельної ділянки - відсутні, у зв'язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ "Силікат-1" про визнання договору оренди землі припиненим та повернення земельної ділянки - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Апеляційного суду Черкаської області.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасником справи до або через відповідний суд.

Суддя В.В. Чубай