Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 522/377/16-ц

провадження № 61-30376св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2017 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Черевка П. М., Громіка Р. Д.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання частково недійсним іпотечного договору.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання частково недійсним іпотечного договору.

Позовна заява мотивована тим, що 27 квітня 2007 року позивач уклав із акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ СР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» іпотечний договір. Згідно пункту 1.1 вказаного іпотечного договору іпотекодавець передає в іпотеку у якості забезпечення виконання своїх зобов`язань за договором кредиту від 27 квітня 2007 року № 2007/36-19/16, укладеним між сторонами по справі, майнові права на незакінчену будівництвом квартиру АДРЕСА_1 .

Предмет іпотеки належить ОСОБА_1 на підставі договору № 0704/9 про резервування квартири та порядку погашення облігацій від 10 квітня 2007 року, що укладений між позивачем і ТОВ «Одеський Центр Дозвілля» та договору купівлі-продажу цінних паперів від 10 квітня 2007 року, що укладений між позивачем та АКБ «Інвестбанк», а також документа, який підтверджує фінансування іпотекодавцем будівництва за рахунок власних коштів.

Спірний іпотечний договір від 27 квітня 2007 року був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі.

Позивач стверджує, що під час укладення вказаного договору іпотеки були порушені положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною на час укладення оскаржуваного договору, оскільки майнові права на незакінчену будівництвом квартиру не могли бути предметом іпотеки.

Позивач просив визнати недійсним пункт 1.1 іпотечного договору, укладеного 27 квітня 2007 року між ним та АКБ СР «Укрсоцбанк».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2016 року позов задоволено у повному обсязі.

Визнано недійсним пункт 1.1 іпотечного договору від 27 квітня 2007 року, укладений між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1. в частині передачі в іпотеку майнових прав на незакінчену будівництвом квартиру АДРЕСА_1 , згідно умов договору № 0704/9 про резервування квартири та порядку погашення облігацій від 10 квітня 2007 року та договору купівлі-продажу цінних паперів № Б-52/01/2007 від 10 квітня 2007 року.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що умови пункту 1.1 іпотечного договору, укладеного між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 27 квітня 2007 року, не відповідали вимогам діючих на час укладання цього договору норм законодавства, що є підставою для визнання його недійсним.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2016 року скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання частково недійсним іпотечного договору відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що законодавством не передбачено прямої заборони передачі майнових прав у заставу, а ще і вказано, що майнові права входять до переліку майна, яке може виступати таким. Таким чином ні Законом України «Про іпотеку», а ні Законом України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» не передбачено заборону на укладення договорів іпотеки, предметом яких виступають майнові права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Приморського районного суду м. Одеси.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

05 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

На підставі ухвали Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в складі п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що предметом іпотеки відповідно до оспорюваного іпотечного договору є майнові права на незакінчену будівництвом квартиру, а не на нерухоме майно, яке здано в експлуатацію.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали заперечення (відзиву) на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 27 квітня 2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», який рішенням загальних зборів акціонерів на вимогу Закону України «Про акціонерні товариства» 16 квітня 2010 року змінив назву на ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 2007/36-19/16, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався надати у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 59 900,00 дол. США, з графіком повернення кредиту, передбаченим пунктом 1.1 договору кредиту та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за договором кредиту до 26 квітня 2022 року зі сплатою 13,0 процентів річних.

Своїх зобов`язань, які визначені в пункті 3.1.1 договору кредиту, позивачем належним чином у повному обсязі не виконано. Після отримання кредиту у якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту № 2007/36-19/16 від 27 квітня 2007 року, у той же день між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 900, відповідно до якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку майнові права на незакінчену будівництвом квартиру АДРЕСА_1 .

Предмет іпотеки належить ОСОБА_1 па підставі договору № 0704/9 про резервування квартири та порядку погашення облігацій від 10 квітня 2007 року, що укладений між ОСОБА_1 та TOB «Одеський Центр Дозвілля» і договору купівлі-продажу цінних паперів № Б-52/01/2007 від 10 квітня 2007 року, який укладено між ОСОБА_1 та АКБ «Інвестбанк», а також документів, що підтверджують фінансування ОСОБА_1 будівництва за рахунок власних коштів.

ПАТ «Укрсоцбанк» стверджує, що йому стало відомо, що будинок, майнові права на квартиру у якому є предметом іпотеки, було здано в експлуатацію, номер квартири, після здачі будинку в експлуатацію, змінився з будівельного № 231 на № 240.

У жовтні 2009 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_2 , свідоцтво про право власності видане виконавчим комітетом Одеської міської ради. 23 січня 2012 року було видано дублікат свідоцтва про право власності на вказану квартиру, проте, як того вимагає пункт 1.9 договору іпотеки, та пункт 1.3.2 договору кредиту, позичальник не уклав з банком протягом 2-х робочих днів після реєстрації права власності на нерухоме майно, договір про внесення змін до іпотечного договору, у якому сторони мали змінити опис предмету іпотеки: замість «майнових прав на нерухоме майно», яке належить позичальнику на праві власності із зазначенням відповідних реєстраційних даних.

Згідно до умов договору іпотеки, після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію нерухомого майна, зазначеного у пункті 1.1 договору іпотеки, а також після оформлення та реєстрації в установленому чинним законодавством України порядку права власності на нього за іпотекодавцем, збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 57 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно із статтею 60 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Правовідносини у сфері застави нерухомості (іпотеки) регулюються Законом України «Про іпотеку», за яким законодавство України про іпотеку базується на Конституції України та складається з ЦК України, ГК України й інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України; Законом України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», який регулює відносини у системі іпотечного кредитування, перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління.

Відповідно до положень статті 575 ЦК України, статей 1, 2 Закону України «Про іпотеку» іпотека є окремим видом застави, яка полягає у забезпеченні виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно з положеннями статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

У зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору утворилась заборгованість, у рахунок погашення якої слід звернути стягнення на предмет іпотеки.

У разі невиконання чи неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Відповідно до частини другої статті 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Згідно статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Майнові права на нерухомість, що є об`єктом будівництва (інвестування), не є речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав не є «чуже майно», а також не є правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього.

Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно, інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (в редакції на дату укладення договору іпотеки) іпотека виникає відповідно до цього Закону та Закону України «Про іпотеку» щодо нерухомого майна, об`єктів незавершеного будівництва та майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено.

За таких обставин, наявність подібного твердження в Законі України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» законодавчо закріплювала можливість укладення договорів іпотеки в тому числі стосовно майнових прав на незавершений будівництвом об`єкт нерухомості.

Окрім того, потрібно звернути увагу на дію загального принципу цивільного права - свободу договору (статті 6, 627 ЦК України). Неможливим є тільки укладання договорів відносно предметів, що виключені з цивільного обороту, до яких майнові права на нерухомість не відносяться. Наявний принцип цивільного законодавства повністю може бути застосований і до способів забезпечення зобов`язання, оскільки відповідно до ЦК України в редакції станом на дату укладення договору іпотеки не було заборон укладення інших не врегульованих ЦК договорів забезпечення зобов`язання (частина друга статті 546 ЦК України). До того ж, частиною першою статті 576 ЦК України чітко вказувалося, що предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Крім того, частинами 4-7 статті 576 ЦК України передбачено перелік майна, яке не може бути предметом застави, та можливість заборони передачі у заставу деяких видів майна іншими законами.

Тобто, законодавством не передбачено прямої заборони передачі майнових прав у заставу, навпаки вказано, що майнові права входять до переліку майна, яке може виступати таким.

Таким чином ні Законом України «Про іпотеку», а ні Законом України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» не передбачена заборона на укладення договорів іпотеки, предметом яких виступають майнові права.

Позивач в обґрунтування своїх вимог, посилаючись на те, що іпотека майнових прав стала можливою лише з набранням чинності Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» від 25 грудня 2008 року № 800-VI, не враховує норми статті 5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», яка урегульовує порядок оформлення іпотечного договору, предметом якого виступають майнові права.

Згідно статті 5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» від 19 червня 2003 року іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, посвідчується нотаріусом на підставі документів, що підтверджують майнові права на цю нерухомість. Після закінчення будівництва іпотекодержатель реєструє у встановленому законом порядку обтяження прав власника на збудовану нерухомість, та ця нерухомість продовжує бути предметом іпотеки, відповідно до умов іпотечного договору.

Статтею 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки) був визначений вичерпний перелік об`єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором. Поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цій редакції Закону були відсутні.

Разом з тим, лише та обставина, що положення статті 5 Закону України

«Про іпотеку» (у редакції від 05 червня 2003 року) не передбачали, що предметом іпотеки не можуть виступати майнові права, не може бути безумовною підставою для визнання недійсним вказаного пункту договору.

Лише факт того, що на час укладення спірного договору іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки не може свідчити про його недійсність, оскільки головною умовою надання судом захисту є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначений договір.

Вищезазначене підтверджуються постановою Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 520/10060/16-ц (провадження № 61-5085сво18).

Виходячи з вищенаведеного можна вважати, що укладення іпотечних договорів, предметом іпотеки за якими є майнові права повністю відповідало чинному на той час законодавству України.

Також слід зазначити, що будинок по спірному іпотечному договору здано в експлуатацію у 2012 році і позичальником вже було оформлено право власності на даний об`єкт нерухомості.

Враховуючи правила щодо дії нормативно-правових актів в часі, рішення апеляційного суду відповідає вимогам матеріального закону.

Отже, судом апеляційної інстанції правильно встановлено обставини справи та визначено підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є не обґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. І. Грушицький І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська