Справа № 344/120/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/1392/19
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Шамотайла О.В., ухвалене 09 вересня 2019 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 13 вересня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права особи на частку у спільному майні та визнання права власності на цю частку,

в с т а н о в и в :

В січні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_3 про припинення права особи на частку у спільному майні та визнання права власності на цю частку.

В обґрунтування вимог посилались на те, що є власниками 4/5 частин квартири АДРЕСА_4 . Іншим співвласником є ОСОБА_3 , якому належить 1/5 частина. Проте, з часу отримання в 2004 році у власність цієї частини майна відповідач не ставив питання про його вселення, визначення порядку користування, не брав участь у витратах на управління, утримання та збереження його. Між ними склались неприязні стосунки, що унеможливлює їх спільне проживання. Крім того, він забезпечений іншим житлом у м. Івано-Франківську. Площа кожної з трьох кімнат квартири перевищує належну ОСОБА_3 частку і не може бути виділена йому в користування. Більше того, згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи виділ відповідно до вимог у галузі будівництва 1/5 частки цієї квартири для проживання та користування є неможливим. Вказаним висновком також визначена вартість квартири в цілому, та 1/5 її частки у розмірі 290 593 грн, які зобов`язались сплатити на депозитний рахунок суду. Вважали, що припинення права на частку в цьому майні не спричинить шкоди інтересам відповідача та його сім`ї, оскільки він отримає належну грошову компенсацію.

З цих підстав просили припинити право власності ОСОБА_3 на 1/5 частку квартири, визнавши за ОСОБА_1 право власності на цю частку.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 27.02.2019 року в порядку статті 55 ЦПК України позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 замінено на позивача ОСОБА_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

При цьому суд виходив з того, що припинення права власності відповідача на частку в квартирі, яка є єдиним належним на праві власності житлом, завдасть істотної шкоди його інтересам. Крім того, вважав недоведеними обставини неподільності квартири та неможливості спільного володіння і користування нею.

Не погодившись з рішенням суду, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Вказує, що відповідач не бажає врегулювати спір ні шляхом продажу своєї частки, ні придбання 4/5 частки позивача. Це унеможливлює подальше використання квартири, оскільки він не несе витрат по утриманню житла, не визнає факт необхідності проведення капітального ремонту та його фінансування. В 2015 році ОСОБА_3 звертався з позовом про вселення у квартиру та визначення порядку користування нею, однак за його заявою в 2017 році позов залишено без розгляду.

Також суд не дав належної оцінки доказам неможливості спільного користування сторонами цим майном. Так, вони не є членами однієї сім`ї, не проживають разом та не ведуть спільного господарства, між ними існують неприязні відносини. З часу успадкування своєї частки в квартирі відповідач не проживав в ній та не ніс витрати по її утриманню. Більше того, в позивача є неповнолітні різностатеві діти, що виключає можливість спільного їх проживання.

Вважає посилання суду на недоведеність обставин з врахуванням зміни кількості співвласників спірної квартири помилковим. Так, визначальним для встановлення площі у разі виділу частки в спільному майні є не кількість співвласників, а розмір належних їм часток в цьому майні, який не змінився в зв`язку з переходом права власності до одного позивача. Висновком експерта встановлена неможливість виділу в натурі відповідачу 1/5 його частки. Причиною цього є необхідність проведення значних переобладнань в будинку та влаштування прибудов, що призведе до значного погіршення його технічного стану та порушення будівельних норм.

Крім того, задоволення позову не завдасть шкоди інтересам відповідача, оскільки оцінена вартість його частки квартири є достатньою для придбання іншого житла з вдвічі більшою площею. Також внесення коштів на депозитний рахунок суду є гарантією непорушності його прав у разі задоволення позову. Натомість, останній заперечує позовні вимоги без належних на те обґрунтувань, не пропонує інших варіантів вирішення спору, що призводить до неможливості використання спірної квартири.

З цих підстав просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 посилається на законність та обґрунтованість рішення, в зв`язку з чим просить залишити апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що суд вірно та відповідно до висновків, викладених в постановах Верховного Суду у спірних правовідносинах, застосував норми матеріального та процесуального права при вирішенні справи.

Свої доводи обґрунтовує тим, що позивачем не надано жодних доказів, на підтвердження тієї обставини, що припинення права власності на належну йому 1/5 частку в квартирі не завдасть істотної шкоди. Це майно є його єдиною власністю та житлом, в квартирі матері він проживає тимчасово. Натомість, ОСОБА_1 також вказаною квартирою не користується, в ній не проживає, постійним місцем проживання його сім`ї є ФРН. На території України останній за перше півріччя 2019 року перебував незначний період часу з 17.02. по 03.03. А тому вважає голослівним посилання апеляційної скарги щодо порушення його права на володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Зазначає, що не відмовляється від укладення з позивачем договору про порядок володіння та користування квартирою. Як і не чинить жодних перешкод стосовно відчуження ним своєї частки, проте будь-яких пропозицій з цього приводу не надходило.

Також посилається на висновок судової будівельно-технічної експертизи від 14.02.2016 року, відповідно до якого експертом Боднар О.З. з врахуванням наявності в квартирі двох входів визначено можливість виділу його частки.

Надуманими вважає і доводи апелянта щодо можливості придбання іншого житла на внесені на депозит суду 290 000 грн. При цьому не було надано жодних доказів того, що за ці кошти можливо придбати рівноцінне житло з підвалом в центральній частині міста.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Чмихов Ю.А. доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 доводів скарги не визнали, посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Згідно положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Суд встановив, що на час пред`явлення позову сторонам на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_4 . Зокрема, позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про право власності від 24.02.2000 року належало по 1/5 частки, а останньому, крім того, ще 1/5 частки відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 23.11.2011 року. У власності ОСОБА_3 перебуває 1/5 частки квартири відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 14.07.2004 року. Наведені обставини підтверджуються копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та копією свідоцтва про право на спадщину (а.с.41-42, 123 т.1).

Згідно технічного паспорта від 30.06.2011 року квартира знаходиться на першому поверсі двохповерхового будинку, загальна її площа становить 94,8 кв.м, житлова-67,6 кв.м. Вона складається з трьох кімнат площею 23,2 кв.м, 22,6 кв.м та 21,8 кв.м (які є прохідними), кухні - 10,6 кв.м, вбиральні - 1 кв.м, ванної кімнати - 4,3 кв.м, коридорів - 7,6 кв.м та 1 кв.м, вбудованих шаф - 1,6 кв.м та 1,1 кв.м. Площа комор в підвалі, що належать до квартири, становить відповідно - 1 кв.м, 9,7 кв.м та 22,1 кв.м (а.с. 23-24 т.1).

Таким чином, на 1/5 частину квартири припадає 18,96 кв.м загальної площі та 6,56 кв.м підвалу (комор).

В ході розгляду справи на підставі договору дарування від 13.11.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2047, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 подарували ОСОБА_1 належні їм частки квартири. А отже, на момент вирішення спору останній володів 4/5 частки вказаної квартири (а.с. 158-164 т.2).

З огляду на положення статті 55 ЦПК України, враховуючи клопотання представника ОСОБА_1 , ухвалою Івано-Франківського міського суду від 27.02.2019 року такого визнано правонаступником та єдиним позивачем (а.с. 200 т.2).

Встановлено, що спірні правовідносини між сторонами, як співвласниками нерухомого майна, пов`язані з припиненням права власності відповідача на частку в спільному майні.

Позивач, обґрунтовуючи підстави позову про припинення права власності ОСОБА_3 на частку у спільній власності, посилався на те, що належна йому 1/5 частка квартири є незначною та не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування цим майном є неможливим, і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам останнього.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства тощо.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

В силу вимог статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

За усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Вказане свідчить про те, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її право користування цим майном буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Правовою підставою для припинення права на частку у спільному майні є стаття 365 ЦК України. За положеннями цієї статті право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння та користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто, законодавцем передбачено обставини, з огляду на існування яких суд може припинити право особи на частку у спільному майні на підставі позову інших співвласників.

Закріплена пунктом 4 частини 1 статті 365 ЦК України обставина не може вважатися самостійною обставиною для припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).

Аналіз зазначеного дає підстави для висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами першим- третім частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Відповідно саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

При цьому питання про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.

Аналогічний висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18).

За положеннями статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 13 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування( статті 78, 81 ЦПК України ).

Надаючи оцінку доказам на підтвердження підстав припинення права власності співвласника на частку в спільному майні, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, які є самостійними, колегія виходить з такого.

За змістом висновку № 0017/11/2015 судової будівельно-технічної експертизи від 12.11.2015 року ринкова вартість квартири в АДРЕСА_4 станом на листопад 2015 року складає 1 452 965 грн. Отже, вартість 1/5 її частини становить 290 593 грн (а.с. 10-20 т.1).

Вказані кошти представниками позивачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - ОСОБА_2 та ОСОБА_7 внесено на депозитний рахунок суду - кожен по 145 296,50 грн, що підтверджується відповідними квитанціями від 13.06.2016 року (а.с. 219-220 т.1).

Експертизою також визначено відсутність згідно вимог у галузі будівництва технічної можливості виділити ОСОБА_3 в натурі для проживання та користування належну йому на праві власності 1/5 частку квартири. При цьому враховано фізичний знос основної частини житлового будинку 37% та що проведення переобладнань під автономні системи електропостачання, газопостачання та водопостачання призведе до значного погіршення його технічного стану. Для проектування окремої квартири можливо здійснити прибудову тільки до кімнати площею 23,2 кв.м, оскільки вікна двох інших кімнат розміщені паралельно до тротуару. Разом з тим, для її виділу необхідним є демонтаж каналу димовидалення, що є неможливим, оскільки він виводить дим і від опалювальної печі іншої кімнати. Прибудова до кімнати кухні, коридору і сантехнічного вузла призведе до погіршення освітлення, оскільки вікно опиниться в ніші. Крім того, сантехнічний вузол в такій прибудові запроектувати неможливо через недостатню площу прибудови, яку можна здійснити до будинку.

При цьому зміна кількості співвласників, яка відбулась після проведення експертизи внаслідок укладеного договору дарування 3/5 частки квартири позивачу, не вплинула на зміну частки відповідача. А отже, вказаний висновок відноситься до числа належних та допустимих доказів у справі, іншими доказами не спростований.

У висновку №3/02/16 будівельно-технічного дослідження від 14.02.2016 року, проведеного за заявою ОСОБА_3 експертом Боднар О .З. на підставі дослідження тільки технічного паспорта, без огляду квартири, визначено 4 варіанти вирішення питання. Однак, не виділу частки відповідача в натурі, а спільного користування сторонами квартирою відповідно до належних їм часток (а.с. 84-90 т. 1).

Оскільки жодною із сторін не ставилось питання визначення порядку користування житловим приміщенням, цей доказ не стосується предмету позову. Сама ж по собі наявність двох входів до квартири (з вулиці і з двору), про що зазначив експерт, не є належним підтвердженням можливості виділу в натурі житлового приміщення відповідно до частки ОСОБА_3 , оскільки це суперечить технічним характеристикам будинку, що визначено попереднім експертним дослідженням.

Таким чином, відповідач не спростував жодними належними та допустимими доказами, що виділити в натурі його 1/5 частку у спільному майні - квартирі по АДРЕСА_4 , з облаштуванням повноцінного житлового приміщення з дотриманням державних будівельних норм, належної площі, з окремим входом, облаштованого кухнею та санвузлом тощо, фактично неможливо.

Згідно із статтею 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Так, з висновку №0017/11/2015 видно, що приміщення досліджуваної квартири потребує ремонту, фізичний знос основної частини житлового будинку, кінця ХІХ початку ХХ століття року забудови, складає 37 відсотків.

Разом з тим, ОСОБА_3 в спірній квартирі не зареєстрований, в ній ніколи не проживав та не проживає, також ніколи не користувався нею. Що стосується квитанцій про оплату в січні - лютому 2016 року комунальних послуг (вартість яких є незначною та носять разовий характер), то такі сплачено після пред`явлення до суду вказаного позову. Крім того, як підтверджено ним в засіданні апеляційного суду вони здійснені без фактичного використання цих послуг (а.с. 102-109 т.1).

Відповідно до адресної довідки підрозділу ГУДМС УДМС України у Івано-Франківській області від 16.01.2016 року він з 15.07.1989 року зареєстрований в квартирі АДРЕСА_5 (а.с. 62 т.1). Вказане також підтверджується даними паспорта, який був оглянутий в засіданні апеляційного суду (а.с. 116-117 т.3). За цією адресою відповідач отримував поштову кореспонденцію від суду, вона зазначена в довіреності на представництво його інтересів ОСОБА_6

Квартира площею 59,9 кв.м, що складається з трьох кімнат, належить його матері ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.03.2002 року померлого чоловіка (батька відповідача) ОСОБА_10 (а.с. 166 т. 1). Право власності на квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.05.2016 року (а.с. 180 т.2). В ній проживають тільки власник та її син, ОСОБА_3

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Статтею 9 ЖК України гарантовано, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Таким чином, ОСОБА_3 має у постійному користуванні інше житло, оскільки з 1989 року там проживає, тоді як право власності на 1/5 частки спірної квартири отримано ним в спадщину тільки 14.07.2004 року. Доказів того, що він не має права проживати у квартирі, яка належить його матері, не надано.

З огляду на це колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача про те, що він тимчасово проживає у квартирі своєї матері, і отже, крім частки в спірній квартирі іншим житлом не забезпечений.

Також встановлено, що членам сім`ї ОСОБА_3 ( дружині ОСОБА_11 та сину ОСОБА_12 ) належить двохкімнатна квартира площею 44,8 кв.м по АДРЕСА_6 . Квартира приватизована ними по ? частці згідно із свідоцтвом про право власності б/н від 01.12.2006 року, виданим Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду (а.с.181 т.2). Шлюб між ними не розірвано.

За наведеного відсутні підстави вважати, що припинення права на частку у спірній квартирі завдасть істотної шкоди відповідачу та членам його сім`ї, оскільки він має в постійному користуванні інше житло.

Крім того з`ясовано, що в вересні 2015 року ОСОБА_3 звертався до суду з позовом про вселення у спірну квартиру та визначення порядку користуванння нею. Проте, ухвалою Івано-Франківського міського суду від 01.08.2017 року за його заявою позов залишено без розгляду (справа № 344/14114/15-ц). З пояснень відповідача в засіданні апеляційного суду встановлено, що іншого позову до суду він не подавав, усно звертався до співвласників про передачу йому дублікату ключів від квартири, що було проігноровано.

На думку колегії суддів, вказане свідчить про відсутність реального інтересу співвласника використовувати квартиру для проживання.

А отже, відмова в задоволенні цього позову, за відсутності наміру відповідача користуватись квартирою, нести витрати по її утриманню чи іншим чином врегулювати питання володіння спільним майном, залишить спір невирішеним.

Сума грошової компенсації в розмірі 290 593 грн, що внесені на депозит суду та підлягає виплаті відповідачу, визначена згідно із висновком експерта з урахуванням ринкової вартості квартири. При цьому ОСОБА_3 не заявляв клопотань про призначення іншої судової експертизи стосовно ринкової вартості квартири, як і не забезпечив самостійно проведення експертного дослідження щодо цього питання.

Таким чином, вказана сума жодними доказами не спростована.

Крім того, згідно долучених представником ОСОБА_1 письмових доказів - роздруківок оголошень з інтернет-сайтів та газет тощо, підтверджено можливість придбати за рахунок грошової компенсації окреме ізольоване житлове приміщення більшого розміру, ніж належить відповідачу у спірній квартирі (а.с. 196-202, 229 - 237 т.1, 183-190 т.2, 15-31 т.3).

З огляду на встановлені обставини, що частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі, колегія суддів приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог та припинення права ОСОБА_3 на 1/5 частку у квартирі, враховуючи те, що таке припинення не завдасть істотної шкоди його інтересам та інтересам членів його сім`ї.

Частиною першою статті 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на вищенаведене, рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позову. Відповідно припинення права власності ОСОБА_3 на 1/5 частки у спільному майні - квартирі АДРЕСА_4 з виплатою йому грошової компенсації в розмірі 290 593 грн, та визнання права власності на цю частку за ОСОБА_1 .

А отже, підлягають перерозподілу і судові витрати.

Згідно частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції за подання позовної заяви в розмірі 2 905, 93 грн, а в суді апеляційної інстанції за подання апеляційної скарги у розмірі 4 359,00 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 09 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права особи на частку у спільному майні та визнання права власності на цю частку задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_3 на 1/5 частки у спільному майні - квартирі АДРЕСА_4 .

Виплатити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) з депозитного рахунку Івано-Франківського міського суду грошову компенсацію 1/5 частки квартири АДРЕСА_4 у розмірі 290 593 грн, що внесені представником ОСОБА_4 - ОСОБА_7 та представником ОСОБА_5 - ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) право власності на 1/5 частку квартири АДРЕСА_4 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , (місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 2 905,93 грн, понесені у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції, та в розмірі 4 359,00 грн, понесені у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 18 листопада 2019 року