Постанова

Іменем України

14 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 752/12160/16-ц

провадження № 61-35092св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач 1 - ОСОБА_2 ,

відповідач 2 - ОСОБА_3 ,

третя особа 1 - публічне акціонерне товариство «Український будівельно-інвестиційний банк»,

третя особа 2 - науково-виробнича фірма «Стромкомплект» у формі товариства з обмеженою відповідальністю,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Хан Іриною Миколаївною, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 серпня 2017 року в складі судді Мирошниченка О. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року в складі колегії суддів: Іванченка М. М., Желепи О. В., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив:

- визнати частково недійсним (в частині покупця) договір купівлі-продажу цінних паперів № 225БВ108, укладений 30 червня 2015 року між публічним акціонерним товариством «Український будівельно-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Укрбудінвестбанк») та ОСОБА_2 , визнати його покупцем за вказаним договором;

- визнати частково недійсним (в частині інвестора) договір від 30 червня 2015 року № 33-Ф-ГС про участь у будівництві об`єкту нерухомості, укладений між науково-виробничою фірмою «Стромкомплект» у формі товариства з обмеженою відповідальністю та ОСОБА_2 , визнати його інвестором за вказаним договором;

- витребувати від ОСОБА_3 на користь позивача право власності на цінні папери у кількості 6 364 шт., емітент - науково-виробнича фірма «Стромкомплект» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, серія F, загальною номінальною вартістю 840 048 грн, загальною договірною вартістю 2 113 102 грн 56 коп.;

- визнати недійсною угоду від 25 травня 2016 року № 1 про розірвання договору про участь в будівництві об`єкту нерухомості за № 33-Ф-ГС від 30 червня 2015 року, укладену між ОСОБА_2 та публічним акціонерним товариством «ПОЗНЯКИ-ЖИЛ-БУД» (далі - ПАТ «ПОЗНЯКИ-ЖИЛ-БУД»);

- визнати недійсним договір від 25 травня 2016 року № 133-Ф-ГС про участь у будівництві об`єкта нерухомості, укладений між ОСОБА_3 та науково-виробничою фірмою «Стромкомплект» у формі товариства з обмеженою відповідальністю.

Позов мотивовано тим, що 30 червня 2015 року між ОСОБА_2 та науково-виробничою фірмою «Стромкоплект» у формі товариства з обмеженою відповідальністю укладено договір № 33-Ф-ГС про участь у будівництві об`єкта нерухомості. Того ж дня між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрбудінвестбанк» укладено договір купівлі-продажу цінних паперів від 30 червня 2015 року № 225БВ108.

Для оплати лота облігацій відповідно до договору від 30 червня 2015 року № 33-Ф-ГС про участь у будівництві об`єкта нерухомості позивач перерахував на рахунок ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 2 115 846 грн, які того ж дня відповідно до договору купівлі-продажу цінних паперів № 225БВ108 перераховані ПАТ «Укрбудінвестбанк».

Таким чином, вищевказані договори укладені ОСОБА_2 за особисті кошти позивача та з метою набуття ним в майбутньому у власність квартири після завершення будівництва. Оригінали спірних правочинів та платіжних документів зберігаються у ОСОБА_1 , що підтверджує те, що саме він є інвестором та покупцем, а ОСОБА_2 укладала договори в його інтересах.

Крім того, в подальшому позивачу стало відомо, що 20 травня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування цінних паперів, які є предметом договору купівлі-продажу цінних паперів від 30 червня 2015 року № 225БВ108.

У зв`язку з укладанням договору дарування цінних паперів від 20 травня 2016 року ОСОБА_2 та ПАТ «ПОЗНЯКИ-ЖИЛ-БУД» підписано угоду № 1 про розірвання договору про участь в будівництві об`єкта нерухомості за № 33-Ф-ГС від 30 червня 2015 року.

25 травня 2016 року між ОСОБА_3 та науково-виробничою фірмою «Стромкомплект» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, від імені якого діяло ПАТ «ПОЗНЯКИ-ЖИЛ-БУД», укладено договір № 133-Ф-ГС про участь у будівництві об`єкту нерухомості, відповідно якого інвестором нерухомості є ОСОБА_3 .

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 цінні папери з метою заміни інвестора за договором від 30 червня 2015 року № 33-Ф-ГС про участь у будівництві об`єкту нерухомості, а також заміни покупця за договором купівлі-продажу цінних паперів від 30 червня 2015 року № 225БВ108 року, ОСОБА_1 просив задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 серпня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з недоведеності позивачем того, що ОСОБА_4 укладала спірні договори в його інтересах.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 відхилено, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 серпня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду, що позивачем не доведено обґрунтованість позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У жовтні 2017 року представник ОСОБА_1 - адвокат Хан І. М. звернулась до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України із касаційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що підставою визнання правочину удаваним є встановлення дійсного наміру сторін. Якщо за договором купівлі-продажу майно насправді було придбано не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою за її кошти, суд відповідно до статті 235 ЦК України може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою, а дійсним покупцем є особа, для якої майно купувалось. Поза увагою судів залишилось те, що саме позивач мав наміри на придбанння нерухомості та виключно він домовлявся про істотні умови договорів. Оригінали платіжних документів зберігаються у ОСОБА_1 , що також є підтвердженням того, що саме він є інвестором та покупцем за спірними договорами. У ОСОБА_4 був відсутній намір настання для себе правових наслідків, що свідчить про те, що фактичним покупцем та інвестором є позивач. Суд першої інстанції не врахував показів свідків, які вказували, що саме ОСОБА_1 сплачував кошти за договором № 133-Ф-ГС про участь у будівництві об`єкту нерухомості та займався переговорами щодо придбання об`єктів нерухомості. Враховуючи, що оспорювані договори є удаваними, наступний договір дарування цінних паперів не створює жодних юридичних наслідків, у зв`язку з чим право позивача підлягає захисту шляхом витребування цінних паперів у ОСОБА_3 .

Заперечення на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не подано.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 10 листопада 2017 року відкрито провадження у справі та витребувано її з суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У липні 2018 року вказана справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 30 червня 2015 року між ОСОБА_2 та науково-виробничою фірмою «Стромкомплект» у формі товариства з обмеженою відповідальністю було укладено договір від 30 червня 2015 року № 33-Ф-ГС про участь у будівництві об`єкту нерухомості.

Цього ж дня між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрбудінвестбанк» укладено договір купівлі-продажу цінних паперів № 225БВ108.

Згідно пунктом 1.1 вказаного договору ОСОБА_2 придбано облігації цільові забезпечені у кількості 6 364 шт., договірна вартість одного цінного паперу складає 332 грн 04 коп.

Відповідно до пункту 2.1 вказаного договору загальна вартість цінних паперів (лота облігацій) на дату підписання договору складала 2 113 102 грн 56 коп., які відповідно до платіжного доручення № 43475 від 30 червня 2015 року сплачені ОСОБА_2

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір дарування цінних паперів, що є предметом договору купівлі-продажу цінних паперів від 30 червня 2015 року № 225БВ108, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнаровською І. А., зареєстрований в реєстрі за № 274.

25 травня 2016 року ОСОБА_2 та ПАТ «ПОЗНЯКИ-ЖИЛ-БУД» підписали угоду № 1 про розірвання договору про участь в будівництві об`єкту нерухомості від 30 червня 2015 року № 33-Ф-ГС.

25 травня 2016 року між ОСОБА_3 та науково-виробничою фірмою «Стромкомплект» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (забудовник), від імені якого діяв ПАТ «ПОЗНЯКИ-ЖИЛ-БУД», укладено договір № 133-Ф-ГС про участь у будівництві об`єкту нерухомості, відповідно якого інвестором нерухомості є ОСОБА_3 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши та оцінивши усі надані учасниками справи докази й надавши правову оцінку усім їх доводам та запереченням, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів своїх позовних вимог, оскільки всупереч вимогам статті 60 ЦПК України 2004 року не надав належних та допустимих доказів того, що оспорювані ним правочини є удаваними в частині покупця та інвестора, та оспорювані договори укладені ОСОБА_4 в його інтересах. Зокрема, позивач не підтвердив належними та допустимими доказами надання ОСОБА_2 власних коштів у сумі 2 113 102 грн 56 коп. на придбання нерухомості.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження судів попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Інші доводи касаційної скарги також не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у оскаржуваних мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення в оскаржуваній частині відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Хан Іриною Миколаївною, залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді :В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. О. Кузнєцов