ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про відмову у відкритті апеляційного провадження

18 листопада 2019 року

м. Харків

справа № 642/4623/18-ц

провадження № 22ц/818/5562/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

перевіривши відповідність вимогам закону апеляційної скарги Комунального підприємства «Харківводоканал» на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 01 липня 2019 року в складі судді Ольховського Є.Б. по справі за позовом Комунального підприємства «Харківводоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

в с т а н о в и в:

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 01 липня 2019 року позов Комунального підприємства «Харківводоканал» - задоволено.

На вказане рішення суду в частині судових витрат 17 жовтня 2019 року Комунальне підприємство «Харківводоканал» подав апеляційну скаргу та клопотання про поновлення строку.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року клопотання Комунального підприємства «Харківводоканал» про поновлення строку - залишено без задоволення, апеляційну скаргу Комунального підприємства «Харківводоканал» - залишено без руху та апелянту надано строк 10 днів для зазначення інших поважних причин пропуску строку з 02 серпня 2019 року по 17 жовтня 2019 року з наданням відповідних доказів щодо цього, з дня отримання копії цієї ухвали.

Зокрема, в ухвалі зазначено, що оскаржуване рішення суду ухвалено 01 липня 2019 року, повний текст рішення складено 02 липня 2019 року, а не 11 липня 2019 року, як зазначає апелянт. Тобто, строк на його оскарження у підприємства закінчився 01 серпня 2019 року.

У судовому засіданні 01 липня 2019 року був присутній представник позивача Бордунов В.О., який у той же день отримав копію вступної та резолютивної частини рішення суду, що підтверджується його розпискою (а.с. 86).

Враховуючи, що в резолютивній частині рішення міститься висновок суду першої інстанції щодо розміру стягнутого з відповідачів судового збору, про наявність підстав для його оскарження позивачу відомо ще з 01 липня 2019 року.

Проте, апеляційну скаргу підприємством подано лише 17 жовтня 2019 року.

Посилання апелянта у клопотанні про поновлення строку, що підприємство просило суд апеляційної інстанції розглянути питання щодо стягнення судового збору під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , направивши справу до суду першої інстанції для доопрацювання, однак воно не вирішено, тому строк на подання апеляційної скарги перервано, не можуть бути взято до уваги, оскільки ці обставини не є поважними причинами пропуску строку на апеляційне оскарження.

Дійсно, 16 серпня 2019 року відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 01 липня 2019 року.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 06 вересня 2019 року відкрито провадження у справі. Зазначену ухвалу разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 підприємством отримано 18 вересня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 107).

26 вересня 2019 року підприємством подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому він просив залишити рішення суду першої інстанції без змін (а.с. 117-123).

Разом з відзивом підприємством подано до суду апеляційної інстанції клопотання про повернення справи до суду першої інстанції для доопрацювання, у зв`язку з тим, що судом не в повному обсязі вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Постановою Харківського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 01 липня 2019 року - залишено без змін.

Однак, зазначені обставини не є поважними причинами пропуску підприємством строку на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки апелянту було відомо про існування оскаржуваного рішення суду, зокрема, про висновок суду щодо розподілу судових витрат, ще з 01 липня 2019 року, та під час розгляду апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 підприємство не заперечувало проти залишення рішення суду без змін.

З липня 2019 року Комунальне підприємство «Харківводоканал» не було позбавлено права як подати власну апеляційну скаргу на рішення суду в частині розподілу судових витрат у передбачений законом строк, так і на звернення до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення, однак таких дій не вчинило.

Інших причин пропуску строку з 02 серпня 2019 року по 17 жовтня 2019 року апелянтом не зазначено.

Копію вказаної ухвали судді про залишення апеляційної скарги без руху отримано Комунальним підприємством «Харківводоканал» 01 листопада 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 169).

Проте, заяви про поновлення строку або інших клопотань, пов`язаних з апеляційною скаргою, від Комунального підприємства «Харківводоканал» до суду апеляційної інстанції на теперішній час не надходило.

Відповідно до частин 3, 4 статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадках, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення у справі «Жоффер де ля Прадель проти Франції»).

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановления нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії»).

Безпідставне та необґрунтоване поновлення строків на апеляційне оскарження рішення суду є порушенням законних права та інтересів сторін і суперечить принципу правової визначеності та праву на справедливий суд, що закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (пункт 53 рішення Європейського суду з прав людини від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13).

Разом з тим, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Перелік поважності причин, які враховуються для поновлення пропущеного строку, законом не встановлено, вони визначаються у кожному конкретному випадку, виходячи з певних обставин, які мають юридичне значення.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними істотними труднощами для вчинення процесуальних дій.

Європейський суд з прав людини у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Стосовно питання доступу до суду Суд у справі «МПП «Голуб» проти України» повторює, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (див. справу "Голдер проти Сполученого Королівства", рішення від 21 лютого 1975 року, Серія А N 18, ст. 13-18, п. 28-36).

Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання.

Отже, у випадку пропуску строку апеляційного оскарження підставами для розгляду апеляційної скарги є лише наявність поважних причин (підтверджених належними доказами), тобто обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій.

Дотримання строків оскарження судового рішення є однією із гарантій додержання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся із скаргою до суду вищої інстанції, відносини стають стабільними.

Таким чином, виконання обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту апеляційної скарги, покладається на особу, яка має намір її подати, а тому остання повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї для цього дії.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» сформував позицію про те, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Також, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив на тому, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Пунктом 4 частини 1 статті 358 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Відповідно до пунктів 6, 7 частини 2 статті 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Згідно частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Принцип юридичної визначеності як складова частина конституційного принципу верховенства права зобов`язує апелянта самостійно цікавитися перебігом розгляду його скарги в суді апеляційної інстанції. Тривала відсутність такого інтересу з боку апелянта свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права та зловживання правом на апеляцію.

Враховуючи викладене, оскільки причини пропуску строку, зазначені в апеляційній скарзі та клопотанні про поновлення строку, визнані ухвалою про залишення апеляційної скарги без руху не поважними, інших причин пропуску строку апелянтом не зазначено та не подано клопотання про усунення недоліків, вважаємо за необхідне відмовити Комунальному підприємству «Харківводоканал» у відкритті апеляційного провадження у цій справі.

Разом з тим, оскільки Комунальне підприємство «Харківводоканал» не погоджується з рішенням суду лише в частині розподілу судових витрат, воно не позбавлено можливості звернутися до суду першої інстанції з заявою про ухвалення додаткового рішення щодо суми судового збору, яку судом не стягнуто.

Керуючись ч.4 ст.357, ч.4 ст.358 ЦПК України

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Харківводоканал» на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 01 липня 2019 року в складі судді Ольховського Є.Б. по справі за позовом Комунального підприємства «Харківводоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно, після її підписання, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова