ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 листопада 2019 року

м. Харків

справа № 641/2895/19

провадження № 22-ц/818/4865/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач Харківська міська рада,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника Харківської міської ради на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2019 року в складі судді Чайки І.В.,

у с т а н о в и в :

В квітні 2019 року Харківська міська рада ( далі ХМР ) звернулась у суд із позовом до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Позов мотивовано тим, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2013 року позов ХМР до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_3 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку під прибудовою до квартири АДРЕСА_1 шляхом знесення самовільно збудованої прибудови. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. На час його смерті рішення Комінтернівського районного суду від 18 липня 2013 року не виконано. ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , успадкувала квартиру АДРЕСА_1 , частиною якої є спірна прибудова. Прибудова до квартири не знесена, земельна ділянка під нею не звільнена. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив зобов`язати відповідачку звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0300 га, на якій розташована самочинна прибудова до квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2019 рокув задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що прибудова до квартири АДРЕСА_2 за вказаною адресою не входить до спадкового майна, яке успадкувала відповідачка після смерті ОСОБА_3 , оскільки вона не належала спадкодавцю на день смерті. Із заявою про зміну сторони виконавчого провадження позивач не звертався.

24 квітня 2019 року ОСОБА_2 представник ХМР подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 є правонаступником за зобов`язанням, яке входить до складу спадщини, а саме - має звільнити земельну ділянку під прибудовою до квартири АДРЕСА_1 , яка нею на теперішній час використовується.

ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції не оскаржила, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Апеляційна скарга ОСОБА_2 представника ХМР на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2019 року розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі статті 274 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 08 квітня 2014 року, позов ХМР до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_3 , звільнити самовільно зайняту земельну ділянку під прибудовою до квартири АДРЕСА_1 шляхом знесення самовільно збудованої прибудови.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Правонаступником після смерті ОСОБА_3 є ОСОБА_1 згідно з свідоцтвом про право на спадщину, виданим 24 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поліщук О.В. за реєстровим номером № 2336.

На виконання вказаного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 червня 2014 року видано виконавчий лист № 2020/12815/2012, який було пред`явлено до примусового виконання Комінтернівському відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції (далі - Комінтернівський ВДВС ХМУЮ).

Постановою старшого державного виконавця Комінтернівського ВДВС ХМУЮ від 10 березня 2015 року виконавче провадження закінчено у зв`язку зі смертю боржника ОСОБА_3 .

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (статті 1217, 1223 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України).

Якщо будівництво об`єкта нерухомого майна здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини на підставі статті 1216 ЦК України.

Самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не є об`єктом права власності, тому таке майно не входить до складу спадщини.

Згідно зі статтею 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці.

Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статей 376, 1218 ЦК України, за змістом яких у разі здійснення спадкодавцем самочинного будівництва до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Враховуючи викладене, правові підстави для задоволення позову ХМР відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 , як спадкоємець, прийняла зобов`язання померлого щодо знесення самочинного будівництва на висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову не впливають, оскільки відповідачка не набула право власності на самочинне будівництво в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_3 . Отже у неї не виникло зобов`язань щодо вказаного спірного майна на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2013 року.

ХМР не позбавлена можливості звернутись до виконавчої служби з заявою про зміну сторони виконавчого провадження.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки позов задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судового збору, понесеного у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судового збору, понесеного у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 274, 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2019 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді Р.М. Піддубний

О.Ю. Тичкова