ПОСТАНОВА

Іменем України

18 листопада 2019 року м. Кропивницький

справа № 405/2391/15-ц

провадження № 22-ц/4809/1257/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Дьомич Л. М., Дуковського О. Л.

секретар судового засідання Савченко Н. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 травня 2019 року в складі головуючого судді Шевченко І. М.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, просила виділити їй у власність малосімейну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 19,3 кв. м. (житлова 10,5 кв. м.) вартістю 175 000 грн., автомобіль Вольксваген Гольф 1988 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 65 000 грн. та гаражне приміщення № НОМЕР_2 , розташоване в кооперативі «Автолюбитель-10» по АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 м. Кіровограді, вартістю 100000 грн. залишити у власності відповідача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.05.2004 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис за №240, від шлюбу дітей не мають. Крім того, зазначила, що стосунки між ними, як подружжям погіршилися, між ними втрачено взаєморозуміння та довіра, подружні відносини між ними фактично припинені з 05 листопада 2014 року, вважає, що причини, які спонукали її наполягати на розірвані шлюбу з відповідачем є обґрунтованими і подальше спільне життя з відповідачем як подружжя та збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам.

Позивач також зазначала, що за час шлюбу з відповідачем вони придбали наступне майно: малосімейну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 19,3 кв. м. (житлова 10,5 кв. м.) вартістю 175 000 грн.; автомобіль Вольксваген Гольф, 1988 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 65 000 грн.;гаражне приміщення № НОМЕР_2 , розташоване в кооперативі «Автолюбитель-10» по вул. Автолюбителів, 10 м. АДРЕСА_5 , вартістю 100 000 грн., а всього майна на загальну суму 340 000 грн., які підлягають поділу рівними частками, тобто по 170 000 грн. 00 коп., зокрема, з вищевказаного майна, їй виділити у власність малосімейну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 19,3 кв. м. (житлова 10,5 кв. м.) вартістю 175 000 грн., а відповідачу залишити у власності автомобіль Вольксваген ОСОБА_3 , 1988 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 65 000 грн.; гаражне приміщення № НОМЕР_2 , розташоване в кооперативі «Автолюбитель-10» по вул. Автолюбителів, 10 м. АДРЕСА_5 , вартістю 100 000 грн. Різницю в 5 000 грн. вона (позивач) має сплатити відповідачу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 грудня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 31 травня 2017 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя задоволено частково (а.с.142-150 т.1).

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який було зареєстровано 15 травня 2004 року Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис за №240.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 07 листопада 2018 року рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 31 травня 2017 року скасовано в частині поділу квартири. В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 31 травня 2017 року залишено без змін. Справу № 405/2391/15-ц в частині поділу квартири передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

13 лютого 2019 року ОСОБА_1 встановивши, що спірна квартира відчужена відповідачем, подала заяву про зміну предмета позову (а.с.99-100 т.3), просила визнати квартиру, що була продана ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_6 , спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , стягнути грошову компенсацію вартості Ѕ частки у спільній сумісній власності подружжя на квартиру за вищезазначеною адресою у розмірі 48 137,50 грн, вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 травня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено (а.с.176-178 т.3).

З урахуванням ухвали від 11 липня 2019 року про виправлення описки (а.с.201 т.2), визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію Ѕ частки у спільній сумісній власності подружжя в розмірі 48 137,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі в сумі 768,40 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставить питання про скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Зазначав, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

На думку відповідача, позивач намагалася створити штучні докази про те, що для купівлі квартири АДРЕСА_1 , її батько отримав позику у свого товариша ОСОБА_4 в сумі 170 000 грн і ця сума використана на купівлю квартири.

Дана версія спростована в судовому засіданні свідком ОСОБА_4 , який надав покази про те, що дійсно батько позивача позичав у нього гроші але в значно меншій сумі і кошти повернув в 2006 році, тобто гроші повернуто за три роки до купівлі квартири.

Після цього позивач намагалася довести, що вона весь час працювала і заробила кошти на купівлю спірної квартири. При цьому виходить не з 170 000 грн., а з 96 275 грн. і надала для долучення до матеріалів справи довідки про заробітну плату з 2005 року по 2014 рік на загальну суму 109 563,82грн., з яких: в 2005 р. вона отримала заробітну плату в сумі 3851,79 грн.; 2006 р. - 5741,74 грн.; 2007 рік - 7153,54 грн.; 2008 р. - 10 065,10 грн.; 2009 р. - 9 922,25 грн.; 2010 р. - 14 140,95 грн., 2011 р. - 15 024.85 грн.; 2012 р. - 14 485,95 грн.; 2013 р. - 15 768, 39 грн.; 2014 рік - 17 409,56 грн.

Вважає, що суд мав взяти суму зароблених позивачем коштів в період з моменту укладення шлюбу - з 2004 року до моменту укладення договору купівлі продажу квартири - 2009 рік. В цьому випадку, якщо взяти за 2004 рік таку ж суму зароблених позивачем коштів як в 2005 році - 3851,79 грн., то позивач заробила 40 585,91 грн., з яких в: 2004-2005 роках по 3 871, 79 грн.; 2006 р. - 5741,74 грн.; 2007 р. - 7153,54 грн.; 2008 р. - 10 065,10 грн.; 2009 р. - 9 922,25 грн.

Також вказує, що позивач не мала коштів на придбання половини квартири вартістю 96 275 грн.

Вважає, що позивачем не надано доказів про наявність у неї коштів на придбання спірної квартири.

Посилається на те, що квартира придбана на його власні кошти, отримані при продажу належної йому квартири АДРЕСА_7 , які внесені на депозитні рахунки банків, а в 2009 році кошти було знято з депозитних рахунків і придбано спірну квартиру. Оскільки квартира придбана на його власні кошти та зареєстрована на нього, то відповідач не повинен доводити своє очевидне право власності на квартиру. Позивач намагається оспорити це право, відповідно вона має довести наявність у неї коштів на купівлю квартири, а не вигадувати різні обставини для часткового заволодіння не належного їй майна.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Вважає рішення суду законним й обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги безпідставними.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши пояснення відповідача, який підтримав доводи апеляційної скарги, позивача, яка заперечувала проти задоволення скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

15.05.2004 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис за № 240.

Під час шлюбу, 24.12.2009 ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з договором купівлі-продажу, відповідачем придбано квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 19,3 кв. м (житлова 10,5 кв. м). Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 . Зі змісту договору купівлі-продажу квартири № 2335 від 24.12.2009 року вбачається, що він укладений ОСОБА_2 за згодою дружини ОСОБА_1 (пункт 9 договору).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У сімейному законодавстві діє презумпція спільної сумісної власності майна подружжя, а тому обов`язок доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладається на того з подружжя, який на це посилається. Такий висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 30.03.2016 року № 6-2811цс15, від 18.01.2017 року № 6-2565цс16, від 05.07.2017 року № 6- 2405цс16, від 07.06.2017 року № 6-2670цс16, за змістом частини четвертої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначав, що спірна квартира придбана ним за особисті кошти отримані від продажу квартири АДРЕСА_7 , яка була придбана ним до укладення шлюбу і належала йому на праві власності, кошти отримані від продажу вказаної квартири перебували на депозитних рахунках у різних банківських установах.

Проте дані доводи спростовуються відомостями з інформаційних довідок з Державного реєстру речових права на нерухоме майно (а.с.12-16 т.3), згідно яких квартира АДРЕСА_7 відчужена власником ОСОБА_2 за договором дарування від 29.12.2004 року новому власнику ОСОБА_5 (а.с.15 т.3), про що приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Письменною Л. І. здійснено запис №3277. Це не заперечувалось відповідачем.

Крім того, згідно копії заяви ОСОБА_1 від 24.12.2010 року, наданої приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Новицькою І. О. на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 07.11.2019 року (а.с.19 т.3), поданої до укладення договору купівлі-продажу від 24.12.2009 року позивач дала згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 , з яким перебуває у зареєстрованому шлюбі з 15 травня 2004 року, на укладення договору купівлі-продажу квартири під номером АДРЕСА_1 , на спільні кошти, набуті в період зареєстрованого шлюбу за ціну та на умовах на його розсуд. При цьому заявила, що такий правочин відповідає інтересам сім`ї, та погоджується з тим, щоб умови договору купівлі - продажу квартири, у тому числі і сума договору, визначалися чоловіком самостійно. Їй відомо, що відповідні до законодавства України придбана квартира буде об`єктом спільної сумісної власності як така, що набувається нами в період зареєстрованого шлюбу (а.с.26 т.3).

Доказів на підтвердження того, що спірну квартиру придбано за його особисті кошти, ОСОБА_2 не надано.

Факт придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не спростований відповідачем, тому суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що квартира, за адресою: АДРЕСА_6 , була спільною сумісною власністю подружжя.

Судом встановлено, що 20.11.2017 року спірна квартира відчужена (продана) відповідачем на підставі договору купівлі-продажу (а.с.161-163 т.2), посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Писаковською О.І. за реєстровим № 2275. Відповідно до п. 2.1 вказаного договору продаж квартири здійснено за 96 275,00 грн., що підтверджується звітом про оцінку майна від 03.11.2017 року.

Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що у випадку, коли один із подружжя здійснив відчуження майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Суд першої інстанції врахував вказані норми сімейного законодавства і дійшов правомірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації половини вартості квартири, що перебувала у спільній сумісній власності подружжя і була відчужена, в розмірі 48 137,50 грн.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Судом першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив обставини справи, надані сторонами докази, дав відповідну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів у справі, що знайшли свою належну оцінку у мотивувальній частині оскарженого судового рішення, та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін із підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України.

Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу, і поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді Л. М. Дьомич

О. Л. Дуковський