Постанова

Іменем України

31 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 202/638/17-ц

провадження № 61-13024св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Державне підприємство «Комбінат «Салют» Державного агентства резерву України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Комбінат «Салют» Державного агентства резерву України на постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної організації «Комбінат «Салют» про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної організації «Комбінат «Салют» (далі - ДО «Комбінат «Салют»), яке з 03 травня 2018 року перетворено на Державне підприємство «Комбінат «Салют» Державного агентства резерву України (далі - ДП «Комбінат «Салют») про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що він працював у ДО «Комбінат «Салют» на посаді заступника директора. 25 жовтня 2016 року наказом №104 «Про зміни до штатного розкладу», виданого виконуючим обов`язки директора ДО «Комбінат «Салют» ОСОБА_2 , було визначено скорочення з 01 січня 2017 року вісімнадцяти посад. Того ж дня було видано наказ № 33-ос, яким попереджено про звільнення з роботи з 30 грудня 2016 року вісімнадцяти працівників, у тому числі і позивача. Наказом від 30 грудня 2016 року його було звільнено з роботи згідно з пунктом першим статті 40 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним та безпідставним, оскільки всупереч вимогам частини третьої статті 49-2 КЗпП України йому було запропоновано дві вакантні посади, на які він міг бути переведений з 01 січня 2017 року, майже перед самим звільненням, а не одночасно із попередженням про звільнення. Разом із цим йому не було запропоновано роботу за усіма вакантними посадами. Так, наказом від 25 жовтня 2016 року № 104 замість посади заступника директора комбінату, яку він обіймав, було введено іншу посаду - заступник директора з фінансової діяльності, яка вводилась до штатного розпису з 01 січня 2017 року. Однак такої пропозиції йому навмисно відповідачем зроблено не було, що є суттєвим порушенням його трудових прав. Крім того, зазначає, що відповідно до наказу від 06 грудня 2016 року № 78-к він з 06 по 30 грудня 2016 року перебував навчальній відпустці.

ОСОБА_1 зазначав, що, звільнивши його під час навчальної відпустки, відповідач порушив вимоги частини третьої статті 40 КЗпП України, згідно з якою не допускається звільнення працівника під час такої відпустки. Також зазначає, що надаючи згоду на його звільнення, профспілковий комітет ДО «Комбінат «Салют» порушив вимоги КЗпП України, розглянувши подання ДО «Комбінат «Салют» про звільнення без його присутності та запрошення. Також в позові зазначає, що звільнення із займаної посади відбулось до настання змін в організації роботи, а не після запровадження змін у організації виробництва і праці, а саме з 01 січня 2017 року.

Такими незаконними діями позивачу спричинено моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 49 000 грн, що дорівнює розміру трьом заробітним платам за останні три місяці, що передували звільненню. На підставі викладеного просив суд визнати незаконним наказ від 20 грудня 2016 року № 36-ос про його звільнення, поновити його на роботі на посаді заступника директора ДО «Комбінат «Салют», стягнути з ДО «Комбінат «Салют» на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, стягнути з відповідача у рахунок відшкодування моральної шкоди 49 000 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2018 року в складі судді Волошина Є. В. було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДО «Комбінат «Салют» про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення позивача в останній день відпустки не суперечить чинному законодавству, тому його звільнення на підставі пункту першого статті 40 КЗпП відбулося з дотриманням норм чинного законодавства, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди також задоволенню не підлягали, оскільки вони є похідними від позовних вимог в частині поновлення на роботі.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2018 року скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ДО «Комбінат «Салют» про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди задоволено частково. Визнано незаконним наказ ДО «Комбінат «Салют» від 20 грудня 2016 року № 36-ос в частині звільнення ОСОБА_1 - заступника директора із займаної посади з 30 грудня 2016 року у зв`язку із скороченням штату. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора ДП «Комбінат «Салют». Стягнено з ДО «Комбінат «Салют» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 145 966,90 грн з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів. Стягнено з ДП «Комбінат «Салют» на користь ОСОБА_1 3 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за один місяць у розмірі 4 310 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що відповідно до статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Таким чином, з метою запобігання порушення трудового законодавства в цьому випадку роботодавець повинен був видати наказ про зміну дати звільнення працівника на перший робочий день після закінчення відпустки. Отже, звільнення позивача 30 грудня 2016 року - в останній день навчальної відпустки, відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з порушенням вимог чинного законодавства України з боку відповідача.

Апеляційний суд також зазначав, що у зв`язку з поновленням позивача на роботі з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 грудня 2016 року до 28 березня 2019 року у розмірі 145 966, 90 грн (610 робочих днів х 239, 29 грн).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2019 року представник ДП «Комбінат «Салют» директор Дубинський С. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення місцевого суду є правильним та обґрунтованим, натомість суд апеляційної інстанції припустився помилки та скасував правильне по суті рішення.

Представник заявника зазначав, що норма статті 3 Закону України «Про відпустки» є спеціальною до загальних норм статті 40 КЗпП та прямо вказує, що датою звільнення у цьому випадку буде останній день відпустки і це не буде порушенням трудового законодавства.

Звільнення позивача відбулось в останній день відпустки, що не було порушенням, адже звільнити позивача наступним робочим днем, а саме: 03 січня 2017 року, неможливо, оскільки працівник повинен був відпрацювати на посаді, якої не було в штатному розкладі ДО «Комбінат «Салют», а організація повинна була нарахувати заробітну плату за посадовим окладом, якого не має у штатному розкладі, що могло стати порушенням бюджетних асигнувань на рік.

Доводом касаційної скарги є також те, що судом апеляційної інстанції було помилково взято для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу 610 днів, адже в період нарахування з 30 грудня 2016 року до 28 березня 2019 року було лише 559 робочих днів.

Крім того представник заявника також зазначає, що судом апеляційної інстанції в супереч нормам чинного законодавства було стягнено на користь позивача моральну шкоду, проте ним не було доведено погіршення стану його здоров`я, або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, що настали внаслідок незаконних дій відповідача.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 01 вересня 2011 року ОСОБА_1 був призначений на посаду заступника директора ДО «Комбінат Салют». З 08 липня по 13 жовтня 2016 року виконував обов`язки директора цього підприємства, а з 14 жовтня 2016 року призначений на посаду - заступник директора.

20 грудня 2016 року наказом № 36-ос ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора з 30 грудня 2016 року у зв`язку зі скороченням штату, на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Відповідно до наказу ДО «Комбінат Салют» № 104 «Про зміни до штатного розпису» від 25 жовтня 2016 року, на виконання пункту 8 доручення Прем`єр-міністра України від 25 січня 2016 року № 267/1/1-10 до Закону України від 24 грудня 2015 року № 911-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» та на виконання протоколу Погоджувальної ради Державного агентства резерву України від 20 жовтня 2016 року, проведено зміни до штатного розпису з 01 січня 2017 року та скорочено штатну чисельність, в тому числі посаду заступника директора, яку обіймав позивач.

Згідно з пунктом 2 вищезазначеного наказу введено посаду за загальним фондом - заступник директора з фінансової діяльності.

24 листопада 2016 року адміністрацією ДО «Комбінат Салют» на ім`я голови профспілкового комітету ДО «Комбінат Салют» було надіслано подання про надання згоди на звільнення 30 грудня 2016 року згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України заступника директора ОСОБА_1

14 грудня 2016 року на засіданні профспілкового комітету ДО «Комбінат «Салют» одноголосно було надано згоду на звільнення 30 грудня 2016 року згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (за скороченням чисельності) працівників комбінату членів профспілки, в тому числі заступника директора ОСОБА_1 , згідно з поданням адміністрації комбінату від 24 листопада 2016 року, що підтверджується протоколом засідання профспілкового комітету ДО «Комбінат «Салют» від 14 грудня 2016 року № 12.

ОСОБА_1 повідомлявся про засідання профспілкового комітету ДО «Комбінат «Салют» усно, під підпис, однак поставити підпис відмовився.

15 грудня 2016 року адміністрація ДО «Комбінат «Салют» повідомила ОСОБА_1 про наявність вакантних посад на комбінаті, на які останній може бути переведений в разі його згоди з 01 січня 2017 року (0,5 ставки від посади провідного інженера з охорони праці; машиніст холодильних установок). ОСОБА_1 відмовився від переведення на вищезазначені посади, ця обставина сторонами не оспорювалась.

Судами встановлено, що відповідно до штатного розпису на 2017 рік вакансія заступника директора з фінансової діяльності вводилася в організації саме з 01 січня 2017 року, а тому не могла бути вакантною на час звільнення позивача.

Відповідач є державною організацією, яка заснована на державній власності, що належить до сфери управління Державного агентства резерву України і діє відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 2014 року № 517 «Про затвердження положення про Державне агентство резерву України». Засновником організації є держава в особі Державного агентства резерву України.

Як вбачається з п.1.2 посадової інструкції заступника директора з фінансової діяльності, останній призначається на посаду наказом директора комбінату за погодженням з Державним агентством резерву України.

Листом від 23 грудня 2016 року № 485 керівництво ДО «Комбінат «Салют» просило голову Державного агентства резерву України звільнити з посади виконуючу обов`язки директора ДО «Комбінат «Салют» ОСОБА_2 29 грудня 2016 року за пунктом п`ятим статті 36 КЗпП України в порядку переведення на посаду заступника директора з фінансової діяльності ДО «Комбінат «Салют» з 03 січня 2017 року.

Листом від 30 грудня 2016 року Державне агентство резерву України погодило кандидатуру ОСОБА_2 для призначення на посаду заступника директора з фінансової діяльності ДО «Комбінат «Салют».

Наказом ДО «Комбінат «Салют» від 03 січня 2017 року № 2-ос, враховуючи погодження Державним агентством резерву України, ОСОБА_2 було прийнято на посаду директора з фінансової діяльності з 03 січня 2017 року.

Після попередження позивача про вивільнення з роботи з 30 грудня 2016 року, ОСОБА_1 звернувся до ДО «Комбінат «Салют» із заявою про надання додаткової оплачуваної учбової відпустки на період написання магістерської роботи.

Згідно з наказом ДО «Комбінат «Салют» від 06 грудня 2016 року № 78-к ОСОБА_1 було надано додаткову оплачувану відпустку у зв`язку із навчанням на період написання магістерської роботи в кількості 25 календарних днів з 06 грудня 2016 року до 30 грудня 2016 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції в повній мірі не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в статтях 40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Частиною третьою статті 40 КЗпП України визначено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Разом з тим у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз`яснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина третя статті 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП України випадків, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Водночас, зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у пункті 4 статті 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена у статтях 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, відповідно до положення наведеної норми, наказ роботодавця про звільнення працівника може бути видано у будь-який день, проте днем звільнення може бути лише робочий день, коли працівник перебуває на роботі.

З огляду на вищенаведені норми права колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що звільнення позивача ОСОБА_1 30 грудня 2016 року - в останній день учбової відпустки, відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з порушенням вимог чинного законодавства України з боку відповідача, адже в цьому випадку, з метою запобігання порушення трудового законодавства, роботодавець повинен був видати наказ про зміну дати звільнення працівника на перший робочий день після закінчення відпустки, оскільки звільнення відбувалось за ініціативи власника.

З огляду на вищенаведене не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що звільнення позивача в зазначеному випадку в останній день відпустки не було порушенням законодавства про працю.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Вирішуючи питання про підстави та розмір відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанцій виходив з того, що відповідачем були порушені права позивача, а тому з нього слід стягнути на користь позивача 3000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не підтвердив достатніми та допустимими доказами факт заподіяння йому моральних страждань та розмір завданої йому моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Крім того, доводи касаційної скарги щодо відсутності належних доказів завдання моральної шкоди та її розміру фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанцї.

Водночас заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції було помилково взято для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу 610 днів, адже за період нарахування з 30 грудня 2016 року по 28 березня 2019 року було лише 559 робочих днів.

Верховний Суд вважає цей довод касаційної скарги представника заявника обґрунтованим, та погоджується з тим, що за період нарахування з 30 грудня 2016 року по 28 березня 2019 року дійсно було 559 робочих днів замість 610, обрахованих судом апеляційної інстанції.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, яким вважається період від дня незаконного звільнення до дня поновлення на роботі.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Згідно з пунктом 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 на момент звільнення становила 239,29 грн, на момент ухвалення апеляційним судом постанови про поновлення на роботі минуло 559 робочих днів від дня звільнення, тому до стягнення підлягає 133 763,11 грн (559*239,29) середнього заробітку за час вимушеного прогулу замість 145 966,90 грн.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в частині обрахування кількості робочих днів від дати звільнення і як наслідок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої до стягнення, постанова суду апеляційної інстанції підлягає зміні в частині зменшення стягнутої з Державного підприємства «Комбінат «Салют» на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів з 145 966, 90 грн до 133 763,11 грн.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи, що в іншій частині постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм як матеріального так і процесуального права, а касаційна скарга інших доводів її незаконності не містить, Верховний Суд дійшов висновку, що в іншій частині постанова суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Комбінат «Салют» Державного агентства резерву України задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Державного підприємства «Комбінат «Салют» на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів змінити, шляхом зменшення її розміру з 145 966 гривень 90 копійок до 133 763 гривень 11копійок.

В решті постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк І. М. Фаловська