Справа № 686/5650/18
Провадження № 2/686/542/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2019

7 листопада 2019 року м.Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області

в складі: головуючого судді Чевилюк З.А.

за участі секретаря Сікори Ю.В.,

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору поруки ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору поруки від 29.06.2015 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 .

В провадженні Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області перебуває цивільна справа №18977/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_11 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики від 29.05.2015 року та договором поруки від 29.06.2015 року. Про наявність вказаного договору позивачу стало відомо лише з позовних матеріалів. Позивач та ОСОБА_12 незнайомі. Договір поруки є наслідком зловмисної домовленості між ОСОБА_4 та ОСОБА_11 , укладений з метою зміни територіальної підсудності. Договір фактично укладено в 2017 році. Договір поруки є недійсним відповідно до ст.234 Цивільного кодексу України, фіктивним, а тому підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

Договір поруки укладено з метою забезпечення виконання за договором позики від 29 травня 2015 року на суму 600 000 грн.

Підтвердженням фіктивності договору поруки від 29.06.2015 року є строк виконання зобов`язання 01.07.2015 року, тобто через два дні.

Оскаржуваний договір поруки не містить визначення дійсного обсягу зобов`язання позичальників, не визначено реального обсягу заборгованості кожного з позичальників на момент укладення договору поруки.

В договорі поруки не визначено зміст забезпечувального зобов`язання.

Представник позивача позов підтримав та наполягав на його задоволені. ОСОБА_4 позов не визнала, подала письмовий відзив, який підтримав в судовому засіданні представник. Договір поруки носить забезпечувальний характер, не порушує жодним чином права та інтереси позивача, що є підставою для відмови у позові. ОСОБА_6 при розгляді справи підтримав позовні вимоги та просив їх задоволити. Інші учасники повідомлені про час та дату судового засідання не з`явились та не направили уповноважених представників.

В судовому засіданні заявлялось клопотання про проведення судово-технічної експертизи з метою встановлення давності виготовлення оспорюваного договору поруки від 29.06.2015 року. Оригінал витребуваного договору суду представлено.

Експертизу не проведено у зв`язку з тим, що експерту не надано порівняльні зразки документів, та не надано дозвіл на вирізання штрихів рукописних записів та підписів у порівняльних документах. У зв`язку з чим, представник позивача просив встановити суд факт ухилення від проведення експертизи ОСОБА_11 та визначити факт для якого призначалась експертиза, а саме, що договір поруки від 29.06.2015 року виконаний в іншу дату чим зазначено в договорі; визнати договір недійсним.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов не підлягаючим задоволенню.

Судом встановлені наступні факти та відповідаючи їм правовідносини.

29 травня 2015 року ОСОБА_4 позичила ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_13 600 000 грн. під 2% від суми позики за кожен місць користування позикою до 1.07.2015 року. ОСОБА_7 взяла на себе зобов`язання передати в заставу транспортний засіб Volkswagen Tiguan2104 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 .

29 червня 2015 року між ОСОБА_14 , що змінювала прізвище на ОСОБА_15 та ОСОБА_4 укладено забезпечувальний правочин за договором позики від 29.05.2015 року, з яким ОСОБА_14 поручилась перед кредитором за виконання ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 обов`язку за договором позики.

В провадженні Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області перебувала цивільна справа №18977/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_16 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_11 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики від 29.05.2015 року та договором поруки від 29.06.2015 року.

За даними публічного реєстру судових рішень 13 лютого 2019 року у даній справі винесено рішення, за яким позов задоволено частково та стягнуто заборгованість. Позивач просила з врахуванням уточнень стягнути 5 251 241,1 грн., з яких проценти за користування позикою становлять 328 241,10 грн., інфляційні втрати у розмірі 129 000,0 грн. та 1% відсоток від суми позики за кожен день прострочення 4 794 000,0 грн. Позов задоволено частково стягнуто 5 251 241,10 грн., з них - 328 241,1 грн. процентів за користування позикою, 129 000 грн. інфляційних втрат, 4 794 000 грн. один відсоток від суми позики за кожен день прострочення та судовий збір в сумі по 2986,7 грн. з кожного.У позові про стягнення заборгованості до поручителя відмовлено у зв`язку із пропуском строку звернення.

За правилами ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно з приписами стст.553, 554 ЦК договір поруки укладається кредитором і поручителем за зобов`язанням, яке забезпечується договором поруки. Що ж стосується боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов`язанні, забезпеченому порукою. Обов`язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Відповідно, відсутність зазначеної згоди не порушує й умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним.(Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду №910/174/17від 8.08.2018р.)

Таким чином, відсутність у ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_16 будь-якої інформації про укладений договір поруки, неотримання їх згоди на забезпечувальне зобов`язання, саме по собі не свідчить про фіктивність договору поруки від 29.06.2015 року. Разом із тим це не означає, що за позовом позичальника такий договір поруки не може бути визнано недійсним, якщо буде доведено, що він звужує його права чи розширює обов`язки, зокрема, передбачає оплату послуг поручителя боржником відповідно до вимог статті 558 ЦК України, чи доведено зловмисну домовленість кредитора з поручителем тощо(Постанова Верховного Суду у складі суддів Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року м.Київ №522/8158/15-ц)

Позивач не навела доказів та представник не висловив аргументів щодо збільшення обсягу відповідальності позивача у зв`язку з укладеним договором поруки.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.(ст.215 ЦК УУкраїни).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.(ст.203 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.(ст.204 ЦК України).

Стаття 554 Цивільного кодексу встановлює, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини першої статті 543 ЦК у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відтак, з огляду на солідарний обов`язок перед кредитором позичальників (боржників за основним зобов`язанням) з поручителем кредитор має право вибору звернення з вимогою до них разом чи до будь-кого з них окремо.

Положеннями статті 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно з усталеною судовою практикою для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину; саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків; у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Вказану правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі №6-197цс14.

В чинному законодавстві України не закріплені вимоги, які пред`являються до особи поручителя. Виходячи з цього, нею може вступати будь-яка особа, яка може бути учасником цивільних відносин (стаття 2 ЦК України) й поручилася перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Строк виконання зобов`язання, забезпеченого порукою, не минув на дату укладення договору поруки.

Факти непред`явлення вимог щодо виконання поручителем його грошових зобов`язань за договором поруки не можуть свідчити, що на момент укладення оспорюваного договору поруки сторони не мали наміру створити правові наслідки, що з нього випливають, оскільки відповідно до частини 1 статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Сама по собі можливість пред`явлення позову не за місцем знаходження боржника, а за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання або перебування поручителя, не може розцінюватися як зловживання кредитором своїми правами та обмеження прав позивача, оскільки наведене відповідає положенням чинного законодавства України. Відповідно до Цивільного процесуального кодексу України позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред`являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.(Постанова ВС від 9 червня 2019 року м.Київ №756/4814/16-ц).

Суд не бере до уваги ненадання ОСОБА_4 оригіналів документів за період з квітня 2015 року по квітень 2018 року, в кількості встановленій законодавством та ненадання дозволу на вирізання штрихів рукописних записів, достовірно датованих вказаним періодом, оскільки вважає поважними та обґрунтованими причини таких дій , наведені представником ОСОБА_4 -важливість та необхідність їх використання, та не надає їм оцінку як факту ухилення від проведення експертизи, зважаючи на добровільність надання оригіналу оспорюваного договору поруки від 29.06.2015 року для експертного дослідження.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що обраний спосіб захисту прав позивача є неефективним та таким, що порушує закон, оскільки закріплена свобода договору передбачає вільне волевиявлення сторін договору щодо його укладення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 12, 13, 81, 137,263 265,353ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору поруки від 29.06.2015 року, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_17 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Хмельницький міськрайонний суду в Хмельницький апеляційний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Позивач: ОСОБА_10 , АДРЕСА_1 .

Відповідачі: ОСОБА_18 , АДРЕСА_2 .

ОСОБА_4 , АДРЕСА_3 .

Треті особи: ОСОБА_5 , АДРЕСА_4 .

ОСОБА_6 , АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення виготовлено 14 листопада 2019 року.

Суддя З.А.Чевилюк