ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 528/445/19 Номер провадження 22-ц/814/2543/19Головуючий у 1-й інстанції Шевченко В. М. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Гальонкіна С.А., Чумак О.В.

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»

на рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 24 липня 2019 року у складі судді Шевченко В.М.

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

В травні 2019 року представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вказаним позовом та, посилаючись на порушення відповідачем зобов`язань за кредитним договором № б/н від 26.05.2014 року, просив про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, яка виникла станом на 18.04.2019 року у сумі 11 809,52 грн. та складається з: заборгованості за тілом кредиту - 0 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту - 1519,80 грн. заборгованості за нарахованими відсотками - 0 грн., нарахованої пені за прострочене зобов`язання - 7414,60 грн., нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. - 1836,57 грн., а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг (фіксована частина) - 500 грн., (процентна складова) - 538,55 грн., з покладенням на відповідача понесених по справі судових витрат - 1921 грн.

Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору від 26.05.2014 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом та з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Проте, своїх зобов`язань за кредитним договором відповідач належним чином не виконала, внаслідок чого утворилась вищевказана заборгованість.

Рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 24 липня 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що стороною позивача не доведено, що саме ті Умови та правила надання банківських послуг і Тарифи банку, що є в матеріалах справи, є складовою кредитного договору сторін, а анкета-заява від 26 травня 2014 року, підписана сторонами, містить лише анкетні дані відповідача та його контактну інформацію й не містить даних про умови кредитування, а саме, в ній не зазначена процентна ставка, також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу та, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту та задовольнити вимоги банку у цій частині в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, безпідставно відмовив у стягненні іншої складової, а саме заборгованості за простроченим тілом кредиту, яка підлягає стягненню.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується та у відповідності до вимог частини першої статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Частина третя статті 3 ЦПК України встановлює, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частина четверта статті 19, стаття 274 ЦПК).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК).

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина 13 статті 7 ЦПК).

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що 26 травня 2014 року позивач ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

В анкеті-заяві своїм підписом відповідачка підтвердила, що ця Заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком Договір про надання банківських послуг.

Згідно пунктів 2.1.1.12.2, 2.1.1.12.6, 2.1.1.12.2.2., 2.1.1.12.6.1. витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що є в матеріалах справи, за користування кредитом протягом пільгового періоду клієнт сплачує банку відсотки у розмірі 0,01% від суми операцій за рахунок кредиту. В разі непогашення клієнтом боргових зобов`язань за кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійсненні трати, за користування кредитом клієнт сплачує банку відсотки в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування, шляхом надання доручення банку про списання грошей з його поточного рахунку в розмірі нарахованих відсотків (договірне списання) з розрахунку 365/366 календарних днів на рік.

У разі виникнення прострочених зобов`язань із терміном прострочення понад 90 днів та у разі виникнення прострочених зобов`язань за борговими зобов`язаннями на суму від 100 грн., клієнт сплачує банку пеню в розмірах, зазначених в Тарифах, що діють на дату нарахування та в день нарахування процентів по кредиту відповідно.

Згідно витягу з Тарифів обслуговування кредитної карти «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», що наданий позивачем, розмір базової % ставки, яка нараховується на залишок заборгованості, та пені/штрафу за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів визначається залежно від тарифного плану та за кредитною карткою «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», встановлений у розмірі 3% річних; пеня (1) - базова процентна ставка по договору /30 за кожен день прострочення кредиту та пеня (2) - 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. на місяць; штраф за прострочення строків платежів за будь-яким з грошових зобов`язань - 500 грн. + 5% заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що за відсутності заборгованості за тілом кредиту, відсутні правові підстав для стягнення з відповідача на користь позивача кредитної заборгованості взагалі, оскільки позичальник при укладенні кредитного договору у вигляді анкети-заяви не підписав жодного документу, який обумовлював би порядок та умови сплати таких платежів як стягнення процентів, пені та штрафних санкцій за користування кредитними коштами, крім цього, відсутні строки повернення кредиту, що в свою чергу вказує на необґрунтованість заявленої вимоги про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та нормам процесуального й матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно статті 526 ЦКУкраїни зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною першою статті 626 ЦКУкраїни договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом частини першої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Вказаних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, що її враховано судом першої інстанції при вирішенні даної справи.

Пред`являючи вказаний позов, представник АК КБ «ПриватБанк» посилався на договірний характер правовідносин сторін та вимог щодо стягнення відсотків за користування позиченими коштами та відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання з підстав, встановлених законом, не заявляв.

На підтвердження факту укладення між сторонами кредитного договору та його умов позивачем надано суду копію вказаної Анкети-заяви від 26.05.2014 року, яка підписана сторонами; копію витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та копію витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс - архів, розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Проте, зазначені документи не підтверджують погодження між сторонами умов кредитування, зокрема, процентів за користування кредитом, неустойки (штрафу, пені), строків повернення кредиту, оскільки не містять підпису позичальника, на що обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що наданий позивачем, визначені пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, в тому числі: пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких, зокрема, визначено строк дії договору (12 місяців з моменту підписання з пролонгацією), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що саме ці Тарифи, а також Умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву 26.05.2014 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, сплати неустойки (пені, штрафів) у зазначеному порядку і розмірі, а, отже, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові Верховного суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) та не спростовано позивачем при розгляді даної справи.

У анкеті-заяві від 26.05.2014 року, підписаній сторонами, взагалі відсутні умови про банківський продукт, що надається відповідачці за договором, про розмір кредиту, процентів за користування кредитними коштами та відповідальності сторін за порушення зобов`язання у вигляді неустойки (пені, штрафів).

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що міститься в матеріалах справи, що не відповідають вимогам статті 207 ЦК України щодо письмової форми правочину та статті 634 ЦК України щодо форми договору приєднання, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26 травня 2014 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, що ухвалена у подібних правовідносинах.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду також вказала, що за відсутності належних та допустимих доказів погодження умов договору, АТ КБ «ПриватБанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Разом з тим, як вбачається з розрахунків заборгованості за договором № б/н від 26.05.2014 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - ОСОБА_1 станом на 31.05.2015 року та 18.04.2019 року витрати клієнтом кредитних коштів становлять - 0,00 грн. та тіло кредиту на звітну дату - 0,00 грн.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк».

Доводи апеляційної скарги представника позивача висновків суду першої інстанції не спростовують.

За правилами статей 12, 76-81, 89 ЦПК України обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (стаття 13 ЦПК України).

Встановлено, що належних та допустимих доказів на підтвердження умов укладеного між сторонами кредитного договору щодо розміру та порядку сплати процентів за користування кредитом та договірної відповідальності сторін за порушення зобов`язання у вигляді неустойки (штрафу, пені) позивачем по справі не надано і суду відповідних обставин не доведено.

Матеріально-правових вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625, 1048 ЦК України позивачем в установленому законом порядку не заявлялось.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Зі змісту укладеного між сторонами договору не вбачається факту встановлення сторонами строку повернення кредитних коштів, отже, такий строк визначається вимогою кредитора, яка заявлена у спосіб пред`явлення вказаного позову до відповідача.

На час звернення АТ КБ «ПриватБанк» з позовом до ОСОБА_1 , остання не мала перед банком обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, які востаннє вона витратила 15.05.2016 року в сумі 86,67 грн. та вносила платежі по кредиту до 27.02.2018 року й станом на 18.04.2019 року заборгованості за тілом кредиту не мала, що вбачається з наданого позивачем розрахунку.

Отже, на час пред`явлення вимоги кредитора з повернення кредитних коштів, прострочення за тілом кредиту бути не могло, оскільки строк виконання зобов`язання настав з моментом пред`явлення банком даного позову, а за тілом кредиту заборгованості відповідачка не мала. Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача щодо наявності простроченої заборгованості за тілом кредиту в сумі 1519,80 грн., що підлягає стягненню з відповідача, є необґрунтованими, не підтверджуються умовами укладеного договору та фактичними обставинами справи, та колегією суддів відхиляються.

Доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, рішення суду відповідає встановленим фактичним обставинам справи й підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 24 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С.Б. Бутенко

Судді: С.А. Гальонкін

О.В. Чумак