Номер провадження: 22-ц/813/4493/19
Головуючий у першій інстанції Бабаков В.П.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвоката відповідача Яницького В.А. - Добрянського В.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 березня 2016 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Постман», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу № 00009287 та відшкодування збитків,-

В С Т А Н О В И В:

05 листопада 2015 року ТОВ «Порше Лізінг Україна» звернулося до суду з позовом до ТОВ «Постман», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу та відшкодування збитків, мотивуючи тим, що 18.12.2013 року ТОВ «Порше Лізінг Україна» уклало з ТОВ «Постман» договір про фінансовий лізинг №00009287 та додаток до нього Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу, за яким ТОВ «Порше Лізінг Україна» передав ТОВ «Постман» у користування транспортний засіб типу VW Tiguan FL 2.0 I TDI шасі № НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_8 , 2013 року виробництва, на строк 60 місяців, а ТОВ «Постман» зобов`язалося прийняти та користуватися автомобілем, сплачувати позивачу встановлені договором платежі та повернути автомобіль позивачу відповідно до умов договору. На забезпечення виконання умов вказаного договору між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки від 18 грудня 2013 року, за яким ОСОБА_1 поручився за належне виконання зобов`язань ТОВ «Постман» та несе солідарну відповідальність за виконання усіх зобов`язань лізингоодержувача. Договір поруки є невід`ємною частиною договору про фінансовий лізинг №00009287 від 18.12.2013р.. Зобов`язання поручителя включають лізингові платежі, інші платежі, штрафні санкції, та відшкодування збитків, що підлягають сплаті лізингоодержувачем у відповідності до положень договору. Щомісячний лізинговий платіж включає в себе: суму, яка відшкодовує частину вартості об`єкта лізингу; проценти; комісії; покриття витрат, пов`язаних з оплатою послуг та відшкодування, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених цим договором (включаючи, окрім іншого, витрати на ремонт об`єкта лізингу, реєстраційні платежі та інші витрати, передбачені або прямо пов`язані з договором). Станом на 13.10.2015р. ТОВ «Постман» не виконав умови договору, у зв`язку з чим виникла заборгованість у загальній сумі 140 927,01 грн., з яких: 81 601,28 грн. - зі сплати лізингових платежів; 3 976,57 грн. - пеня; 1 192,97 грн. - 3% річних; 7 062,88 грн. - інфляційні втрати; 11 321,03 грн. - проценти за користування чужими коштами; 1 777,00 грн. - штраф за направлення нагадування та пеня 10 %; 33 595,28 грн. - вартість юридичних послуг; 400,00 грн. - відшкодування послуг стоянки.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив про задоволення позовних вимог у повному обсязі (т. 1, а. с. 1-12).

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день і час розгляду справи повідомлялись.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02 березня 2016 року позов задоволено. Суд стягнув солідарно з ТОВ «Постман», ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Лізінг Україна» заборгованість за договором фінансового лізингу №00009287 від 18.12.2013 року в сумі 140 927,01 грн., в тому числі: 81 601, 28 грн. - зі сплати лізингових платежів; 3 976,57 грн. - пеня; 1 192,97 грн. - 3% річних; 7 062, 88 грн. - інфляційні втрати; 11 321,03 грн. - проценти за користування чужими коштами; 33 595, 28 грн. - вартість юридичних послуг; 400,00 грн. - відшкодування послуг стоянки; 1 777, 00 грн. - штраф за направлення нагадування та пеня 10 %. Вирішено питання розподілу судових витрат (т. 1, а. с. 126-127).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 01 липня 2016 року заяву представника ОСОБА_2 , який діяв в інтересах відповідача ОСОБА_1 , про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення (т. 1, а. с. 158).

Представник ОСОБА_2 , який діяв в інтересах відповідача ОСОБА_1 , оскаржив заочне рішення в апеляційному порядку (т. 1, а. с. 163-168).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 березня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 , задоволено частково, заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 березня 2016 року в частині позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ТОВ «Постман» про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу №00009287 та відшкодування збитків скасовано.

Провадження у справі в частині позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ТОВ «Постман» про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу №00009287 від 18 грудня 2013 року та відшкодування збитків закрито.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 березня 2016 року в частині позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу та відшкодування збитків змінено, позов задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» заборгованість за договором фінансового лізингу №00009287 від 18 грудня 2013 року станом на 13 жовтня 2015 року в розмірі 107 331,73 грн., з яких: 81 601,28 грн. - зі сплати лізингових платежів; 3 976,57 грн. - пеня; 1 192,97 грн. - 3% річних; 7 062,88 грн - інфляційні втрати; 11 321,03 грн. - проценти за користування чужими коштами; 400,00 грн. - відшкодування послуг стоянки; 1 777,00 грн. - штрафні санкції та пеня 10 %, витрати на правову допомогу в сумі 3 000,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат (т. 2, а. с. 62-71).

Представник ОСОБА_2 , який діяв в інтересах відповідача ОСОБА_1 , оскаржив заочне рішення в касаційному порядку (т. 2, а. с. 76-86).

Постановою Верховного Суду від 13 лютого 2019 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 , задоволено частково, рішення апеляційного суду Одеської області від 14 березня 2017 року в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу та відшкодування збитків скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 2, а. с. 140-146).

Скасовуючи рішення апеляційної інстанції, Верховний Суд виходив з того, що при розгляді справи суд апеляційної інстанції не врахував положення статті 554, частини 4 статті 559 ЦК України й тих обставин, що договором фінансового лізингу передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення періодичних платежів (згідно графіку), не перевірив доводів апеляційної скарги щодо обґрунтування визначеної суми заборгованості ТОВ «Постман», доводів про те, чи пред`явив ТОВ «Порше Лізинг Україна» вимоги до поручителя у межах шести місяців за кожним періодичним платежем, та чи не припинилась порука ОСОБА_1 за окремими платежами, не звернув уваги на вимоги статті 549 ЦК України, положення статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, умови договору та не перевірив обґрунтованість розрахунку ТОВ «Порше Лізинг Україна» щодо стягнення пені та штрафу, не визначився із тим, чи не є це застосуванням подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (т. 2, а. с. 145-146).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 , який діє в інтересах відповідача, ОСОБА_1 , просив заочне рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, зокрема, він стверджував, що ТОВ «Порше Лізинг Україна», всупереч вимог договору лізингу, не повідомило поручителя ОСОБА_1 про неналежне виконання ТОВ «Постман» лізингового договору та про прийняте рішення щодо розірвання договору, враховуюче те, що позивач просив стягнути щомісячні лізингові платежі №14 - термін оплати 15.02.2015р., №15 - термін оплати 15.03.2015р., №16 - термін оплати 15.05.2015р., №17 - термін оплати 15.05.2015р., №18 - термін оплати 15.06.2015р., а подав позов 23 жовтня 2015 року, то по чергових щомісячних лізингових платежах №14, №15, № 16 було пропущено встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний термін для звернення з позовом до поручителя, а тому порука за лізинговим договором є припиненою тощо.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 , який діє в інтересах відповідача ОСОБА_1 , підлягає задоволенню частково за таких підстав.

При новому розгляді апеляційної скарги представника ОСОБА_2 , який діє в інтересах відповідача ОСОБА_1 , заочне рішення суду першої інстанції переглядається в апеляційному порядку лише в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу та відшкодування збитків з поручителя ОСОБА_1 .

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частини 2 статті 16 ЦК України.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки, відшкодування збитків (пункти 1, 3 та 4 частини 1 статті 611 ЦК України)

Згідно частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Як зазначено у частинах 1 та 2 статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення зобов`язання.

За змістом статті 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 грудня 2013 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ТОВ «Постман» було укладено договір про фінансовий лізинг та додаток до нього, відповідно до якого ТОВ «Порше Лізинг Україна» передав ТОВ «Постман» у користування транспортний засіб типу VW Tiguan FL 2.0 I TDI, шасі № НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_8 , рік виробництва 2013, строком на 60 місяців, а ТОВ «Постман» зобов`язалося прийняти та користуватися автомобілем, сплачувати ТОВ «Порше Лізинг Україна» встановлені договором платежі та повернути автомобіль останньому відповідно до умов договору (т. 1, а. с. 13).

До договору про фінансовий лізинг від 18 грудня 2013 року приєднаний графік покриття витрат та виплат лізингових платежів (план відшкодування) (т. 1, а. с. 14-17).

Додатком до договору про фінансовий лізинг від 18 грудня 2013 року є загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу (т. 1, а. с. 25-36).

На забезпечення виконання умов договору фінансового лізингу

від 18 грудня 2013 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, за яким ОСОБА_1 поручився за належне виконання зобов`язань ТОВ «Постман» та несе солідарну відповідальність за виконання усіх зобов`язань лізингоодержувача.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 , транспортний засіб типу VW Tiguan FL 2.0 I TDI шасі НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_8 , рік виробництва 2013, належить ТОВ «Порше Лізинг Україна» (т. 1, а. с. 40).

Відповідно до акту прийому-передачі від 25 грудня 2013 року, ТОВ «Порше Лізинг Україна» передало ТОВ «Постман» транспортний засіб типу VW Tiguan FL 2.0 I TDI шасі № НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_8 , рік виробництва 2013 (т. 1, а. с. 37).

За користування автомобілем ТОВ «Постман» зобов`язується щомісяця виплачувати позивачу ТОВ «Порше Лізинг Україна» платежі, розмір яких визначено у договорі. Щомісячний лізинговий платіж включає в себе: суму, яка відшкодовує частину вартості об`єкта лізингу; проценти; комісії; покриття витрат, пов`язаних з оплатою послуг та відшкодування, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених цим контрактом (включаючи окрім іншого, витрати на ремонт об`єкту, реєстраційні платежі та інші витрати, передбачені або прямо пов`язані з контрактом) (пункт 6.1. контракту).

На виконання своїх зобов`язань за контрактом (договором) ТОВ «Постман» в період з 18 грудня 2013 року по 02 лютого 2015 року виконало свої зобов`язання по сплаті 13 лізингових платежів.

З 15 лютого 2015 року ТОВ «Постман» порушило умови договору, не сплачувало лізингові платежі відповідно до графіку, у зв`язку із чим ТОВ «Порше Лізинг Україна» надіслало ТОВ «Постман» повідомлення-вимогу від 05 травня 2015 року про повернення об`єкта лізингу та розірвання договору фінансового лізингу від 18 грудня 2013 року (т. 1, а. с. 43-44.).

За умовами пункту 12.13 контракту, останній припиняє свою дію на 10 - (десятий) робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони. Згідно відмітки на поштовому конверті повідомлення вимога від 05 травня 2015 року надіслана ТОВ «Постман» 14 травня 2015 року.

У зв`язку з припиненням договору фінансового лізингу від 18 грудня 2013 року ТОВ «Постман» передав ТОВ «Порше Лізинг Україна» транспортний засіб типу VW Tiguan FL 2.0 I TDI шасі № НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_8 , рік виробництва 2013.

Позивач стверджує, що, у зв`язку невиконанням ТОВ «Постман» умов контракту (договору) та несплатою лізингових платежів №14-18 (додаток №8), станом на 13.10.2015р. виникла заборгованість у загальній сумі 140 927,01 грн., з яких: 81 601,28 грн. - зі сплати лізингових платежів; 3 976,57 грн. - пеня; 1 192,97 грн. - 3% річних; 7 062,88 грн. - інфляційні втрати; 11 321,03 грн. - проценти за користування чужими коштами; 1 777,00 грн. - штраф за направлення нагадування та пеня 10%, а також поніс витрати на правничу допомогу в сумі 33 595,28 грн., на відшкодування послуг стоянки 400,00 грн., та по сплаті судового збору у сумі 2 113,91 грн..

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Постман» належним чином умов договору фінансового лізингу не виконувало, не сплачувало лізингові платежі відповідно до графіку, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню. Оскільки за договором поруки ОСОБА_1 виступив поручителем ТОВ «Постман», тому за порушення умов договору фінансового лізингу від 18 грудня 2013 року вони відповідають перед ТОВ «Порше Лізинг Україна» як солідарні боржники.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р.), в редакції чинної на час вирішення спору судом першої інстанції.

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналогічні положення містяться у статті 212 ЦПК України (2004р.).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Аналогічні положення містяться у статті 57 ЦПК України (2004р.).

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме, наявність заборгованості за договором фінансового лізингу, яка підлягає стягненню з поручителя, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову, а саме, відсутність підстав для покладання на нього відповідальності за договором поруки.

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Порука є видом забезпечення виконання зобов`язання (ч. 1 ст. 546 ЦК України), за своєю правовою природою договір поруки має додатковий (акцесорний) характер відносно основного зобов`язання, істотними умовами його укладання є визначення характеру та обсягу відповідальності поручителя й підстави припинення цього зобов`язання, які передбачені статтею 559 ЦК України.

Таким чином, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 ЦК України).

Згідно частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

З огляду на викладені приписи, порука є строковим зобов`язанням, і незалежно від того, встановлений її строк договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора.

У частині 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Так, усуваючи розбіжності у застосуванні норм матеріального права, а саме, частини 4 статті 559 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16 за позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором та визнання поруки припиненою, висловив наступну правову позицію: «за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Боржник (а відтак і поручитель) узяла на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 06 листопада 2032 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно графіку платежів.

Отже, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно умов договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Тому, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов`язань за кредитом.

Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором з 21 січня 2015 року) пред`явити вимоги до поручителя.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

У справі, яка переглядається, суди не врахували, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно графіку), а за договором поруки відповідальність поручителя настає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором. Крім того, суди не з`ясували, чи пред`явив банк вимогу до поручителя в межах 6 місяців за кожним щомісячним платежем, та чи припинилась порука за окремими платежами.

Висновки суду про те, що кредитор реалізував своє право, передбачене статтею 1050 ЦК України, і змінив строк виконання основного зобов`язання, надіславши 17 серпня 2015 року вимогу про дострокове повернення кредиту, не ґрунтується на матеріалах справи».

Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постановах від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15.

Крім того, правильне застосування частини четвертої статті 559 ЦК України було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №408/8040/12 (провадження №14-145цс18), за наслідками розгляду якої Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року зробила правовий висновок про відсутність підстав для відступлення від сталої практики Верховного Суду України й Верховного Суду та вказала, що з огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором, повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно умов договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості починається обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов`язань за кредитом.

Аналізуючи вказані норми права, правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, з`ясовуючи наведені вище обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів приймає їх до уваги и вважає, що договором фінансового лізингу передбачені щомісячні платежі,

ТОВ «Постман» порушило умови договору, не сплачувало лізингові платежі відповідно до графіку, тому визначені в графіку дати платежів і є строком виконання основного зобов`язання у зв`язку із чим ТОВ «Порше Лізинг Україна», повинно було протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (виникненням простроченої заборгованості) пред`явити вимоги до поручителя, тобто строк пред`явлення вимоги до поручителя повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Встановлено та визнається сторонами у справі, що лізингодержатель, ТОВ «Постман», не сплатило лізинговий платіж №14, термін якого настав 15.02.2015р., а в подальшому №15 - термін оплати 15.03.2015р., №16 - термін оплати 15.04.2015р., №17 - термін оплати 15.05.2015р., №18 - термін оплати 15.06.2015р., а з позовом ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулося до суду 05 листопада 2015 року.

Позивач, ТОВ «Порше Лізинг Україна» стверджувало, що 29 травня 2015 року на адресу апелянта, було направлено вимогу про сплату заборгованості за договором, повернення об`єкту лізингу та повідомлення про відмову від договору (вих. №00009287 від 05.05.2015р.), проте, по-перше, в матеріалах справи немає достовірних доказів про отримання апелянтом цього повідомлення, та по-друге, вказана обставина у даному випадку немає правового значення, оскільки, як вже зазначалось, момент настання строку погашення чергового платежу настав 15 лютого 2015 року.

У разі пред`явлення вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскільки ТОВ «Порше Лізинг Україна» не звернулося до суду з вимогою до поручителя про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу протягом шести місяців від дня настання строку погашення чергового платежу - 15 лютого 2015 року, договір поруки є припиненим з 06 червня 2015 року. Тому поручитель не порушив права лізингодателя й у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його вимоги до поручителя не підлягають захисту судом.

Отже, вимоги ТОВ «Порше Лізинг Україна» є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, частини 4 статті 559 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до поручителя.

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідач поніс і документально підтвердив витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 2 325, 30 грн. (т. 1, а. с. 162), тому у зв`язку з задоволенням апеляційної скарги присудженню з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 325, 30 грн..

Керуючись ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 березня 2016 року скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізінг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу, відшкодування збитків відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізінг Україна» (02152, м. Київ, пр. Павла Тичини, буд. 1-В, р/р № НОМЕР_6 в ПАТ «Креді Агріколь Банк», МФО 300379, ) на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_7 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , витрати по сплаті судового збору в сумі 2 325, 30 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 21 листопада 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

Р.Д.Громік

П.М.Черевко