Номер провадження: 22-ц/813/4996/19
Номер справи місцевого суду: 520/9155/18
Головуючий у першій інстанції Коваленко О. Б.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2019 року у складі судді Коваленко О.Б.,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 120 000 грн.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що, він перебуваючи на посаді начальника управління цивільного захисту ГУ МЧС в Одеській області, при виконанні службових обов`язків, потрапив в дорожньо-транспортну пригоду за участю штатного службового автомобіля, який належить ГУ МЧС в Одеській області, під керуванням штатного водія служби цивільного захисту ГУ МЧС в Одеській області. В результаті дорожньо-транспортної пригоди позивач отримав пошкодження, які привели до значного погіршення здоров`я, внаслідок чого йому встановлена друга група інвалідності з 60 відсотковою стійкою втратою професійної дієздатності та потребою забезпеченням автомобілем зі ручним керуванням та коляскою з електроприводом. Вказане, на думку позивача, є підставою для стягнення моральної шкоди саме з відповідача, як власника джерела підвищеної небезпеки. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03.05.2018 у позові ОСОБА_1 до Державної служби України з надзвичайних ситуацій про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 09.03.2012, в розмірі 120 000 грн. відмовлено.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2019 року позов задоволений частково. Стягнуто з Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області на користь позивача моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.

Не погодившись з зазначеним рішенням, Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач в момент ДТП перебував в автомобілі та як начальник мав можливість і був зобов`язаний керувати діями підлеглого водія задля уникнення ДТП. Після ДТП позивача було призначено на вищу посаду, що свідчить про те, що за станом здоров`я він міг виконувати обов`язки за посадою першого заступника начальника Головного управління ДСНС України в Одеській області. 02.12.2015 позивача виключено з кадрів ДСНС та знято з усіх видів забезпечення. Право на отримання одноразової грошової допомоги виникло у позивача у листопаді 2015 року з дня встановлення інвалідності і позивач ним скористався. Суд не надав належної оцінки відомостям, що містяться у свідоцтві про хворобу №1625 від 21.10.2015, складеному ЦЛЕК, з приводу того, що захворювання позивача, які згодом стали підставою для визначення ІІ групи інвалідності почалися з 2000 року з динамікою у бік погіршення, а не з моменту ДТП у 2012 році, як про це зазначає позивач. Позивач не підтвердив належними доказами наявність моральної шкоди і розмір її грошового відшкодування, не надав доказів, які б свідчили про важкий душевний стан (переживання, зміни в самопочутті, загальному душевному настрої тощо, стані здоров`я, способі життя, спілкування, працездатності) та про реальні зміни у житті, у зв`язку з вищезазначеною дорожньо-транспортною пригодою. Зокрема, доводи щодо втрати частини доходів, які, на його думку, він міг би витратити на відновлення здоров`я, не підтверджені доказами, які свідчать про необхідність саме таких витрат на лікування і реабілітацію, несвоєчасність отримання яких спричинило би негативні наслідки (погіршення стану здоров`я, тощо). При цьому, позивач не зазначив про наявність причин неможливості подання таких доказів.

Позивач в судове засідання апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції вирішив розглянути справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Матеріали справи свідчать, що до 02.12.2015 позивач проходив службу цивільного захисту в ГУ ДСНС України в Одеській області на посаді першого заступника начальника Головного управління за спеціальним званням полковника служби цивільного захисту.

09.03.2012 при виконанні службових обов`язків позивач потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася за участю штатного службового автомобіля MITSUBISHI L200 р/н НОМЕР_3 АРЗ СП Головного управління МНС України в Одеській області.

З виписки-епикриз № 5769 вбачається, що позивач з 09.03.2012 по 06.04.2012 за наслідками ДТП перебував на лікуванні в Одеській обласній клінічній лікарні нейрохірургічного відділення. Відповідно до вказаної виписки позивачу встановлено діагноз: поєднана краніо-скелетна травма, струс головного мозку, забій поперекового відділу хребта, компресійний перелом хребтів 2ст., перелом 2.3.6-го ребер справа, двухстороній гемоторакс, рвана рана правого передпліччя, астено-невротичний синдром.

Матеріали справи свідчать, що позивач за наслідками ДТП неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні (а.с.12,13,14,15,16-17,18-19, 20).

Відповідно до свідоцтва про хворобу №1625 від 21.10.2015 Центральної лікарсько-експертної комісії ДСНС України вбачається, що Комісією встановлено причинний зв`язок захворювання позивача у зв`язку з перенесеною травмою в 2012 році та настанням її наслідків, що пов`язано з виконанням обов`язків військової служби (а.с.21-22).

04.11.2015 ОСОБА_1 встановлена II група інвалідності строком до 01.12.2016, що підтверджується довідкою Обласної МСЕК м. Одеси серія 10ААА №125924.

Згідно з наказом ДСНС України (по особовому складу цивільного захисту) від 12.11.2015 №640 «Про звільнення із служби ОСОБА_1 » полковника служби цивільного захисту ОСОБА_1 , колишнього першого заступника начальника ГУ ДСНС України в Одеській області, який перебував у розпорядженні начальника ГУ ДСНС України в Одеській області, звільнено зі служби цивільного захисту у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за підпунктом 3 пункту 176 (за станом здоров`я) Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2013 року № 593.

Відповідно до наказу ГУ ДСНС України в Одеській області від 02.12.2015 №1664 «Про прибуття на службу та виключення з кадрів ДСНС України» ОСОБА_1 з 02.12.2015 виключено із кадрів ДСНС, виплачено матеріальну допомогу при звільнення тощо та знято з усіх видів забезпечення.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, керуючись ст. 1167, 1178 ЦК України, виходив з обов`язку відповідача відшкодувати моральної шкоди на користь ОСОБА_1 завданої в наслідок дії джерела підвищеної небезпеки, яке знаходилося у володіння та користуванні Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області.

Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Питання про відшкодування моральної шкоди, вирішується відповідно до ст.23 ЦК України, а саме при визначенні розміру грошового відшкодування враховується характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, і інші обставини, що заслуговують уваги.

Частиною 4 ст. 23 ЦК передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч.1. ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право тощо) володіє об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Верховний Суд України у постанові від 06 листопада 2013 року у справі №6-108цс13 висловив правову позицію, яка полягає в тому, що ст. ст. 1167, 1172, 1187, 1188 ЦК України дають підстави для висновку про те, що шкода (в тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

У п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 (зі змінами) визначено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу, відтак, положення ст. 1172 ЦК України стосуються відшкодування як майнової, так і моральної шкоди.

Судом встановлено, що винними діями ОСОБА_2 , водія групи радіаційно-рятувального загону спеціального призначення ГУ МНС України в Одеській області заподіяно шкоду позивачу.

На момент ДТП автомобіль Мitsubishi L-200 р/н НОМЕР_3 знаходився у володінні та користуванні Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області, який є окремою юридичною особою.

Отже, відповідальність за наслідками ДТП повинна нести юридична особа-відповідач.

Враховуючи доведеність вини заподіювача шкоди, обсяг страждань, яких зазнав позивач, з урахуванням ступеня тяжкості тілесних ушкоджень отриманих позивачем внаслідок ДТП, порушених нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, суд апеляційної інстанції вважає доведеними позовні вимоги щодо отримання позивачем моральних страждань внаслідок неправомірних дій та вважає вірним висновок суду першої інстанції про відшкодування моральної шкоди в сумі 50 000 грн.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, надав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Твердження відповідача про те, що позивач, перебуваючи в момент ДТП в службовому автомобілі як начальник мав можливість та був зобов`язаний керувати діями підлеглого водія щоб уникнути ДТП до уваги судом не приймається, оскільки обов`язок дотримання ПДР під час керування транспортним засобом лежить безпосередньо на особі, яка ним керує, а не на пасажирові, який користується цим транспортним засобом і не причетний до керування ним.

Сам по собі факт призначення позивача на вищу посаду після того, як відбулася ДТП не спростовує висновку суду про заподіяння позивачу моральної шкоди в наслідок ДТП.

Виплата одноразової матеріальної допомоги позивачу здійснена відповідачем у зв`язку зі звільненням позивача із служби з настанням інвалідності, що не звільняє відповідача як власника джерела підвищеної небезпеки від відповідальності за спричинену позивачу моральну шкоду внаслідок ДТП.

З огляду на вищевикладене, ухвалене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 18.11.2019.

Головуючий:

Судді: