ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7708/19 Справа № 2-1356/01 Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д. І. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Ткаченко І.Ю.

суддів: Деркач Н.М., Демченко Е.Л.

розглянувши в порядку спрощеного провадження у м. Дніпро цивільну справу

за поданням Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

19 квітня 2019 року Новомосковський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з поданням про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до виконання зобов`язань по виконавчому документу. В обґрунтування подання посилається на те, що на виконанні Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області знаходиться виконавчий лист №2-1356 виданий 21.06.2001 року Новомосковським районним судом Дніпропетровської області про стягнення аліментів з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі ј часини усіх видів заробітку. Виконавче провадження відкрито 04 серпня 2014 року за номером ВП № 44270544. Боржник самостійно рішення суду не виконує, заходів щодо погашення заборгованості не вживає, декларацію до відділу не надано, що суперечить вимогам ч.5 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно довідки Новомосковського РВ ГУДМС України у Дніпропетровській області ОСОБА_1 документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон серія НОМЕР_1 , виданий органом 1202 04 серпня 2015 року (а.с.22-24).

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2019 року подання Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України - задоволено.

Тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон, без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 до виконання зобов`язань, покладених на нього по виконанню виконавчого листа за № 2-1356/01 від 21 червня 2001 року, виданого Новомосковським районним судом Дніпропетровської області.

Виконання ухвали покладено на Адміністрацію Державної прикордонної служби України, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Володимирівська, будинок №26, індекс 01034 та на Новомосковський ВП ГУНП в Дніпропетровській області (а.с.51-53).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуванну ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні подання в повному обсязі (а.с. а.с. 66-68,97-99).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне оскаржувану ухвалу скасувати.

Судом 1 інстанції встановлено, що на виконанні Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області знаходиться виконавчий лист №2-1356 виданий 21.06.2001 року Новомосковським районним судом Дніпропетровської області про стягнення аліментів з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі ј часини усіх видів заробітку.

Станом на момент досягнення дитиною повноліття 28.12.2017 ІНФОРМАЦІЯ_3 , заборгованість ОСОБА_1 по виконавчому провадженню ВП № 44270544 становить 29944,58 грн.

31.10.2016 року боржника письмово попереджено про кримінальну відповідальність за ст. 164 КК України за злісне ухилення від сплати аліментів.

Згідно відповідей наданих на запити державного виконавця за ОСОБА_1 будь-якого нерухомого майна та транспортних засобів не зареєстровано, за його РНОКПП жодних доходів не значиться, податків не сплачується.

07 квітня 2017 року боржником особисто в приміщенні Новомосковського МРВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області складено пояснювальну записку, в якій ОСОБА_1 повідомляє, що йому відомий розмір заборгованості та просить про розстрочення боргу до березня 2018 року.

Згідно довідки Новомосковського РВ ГУДМС України у Дніпропетровській області ОСОБА_1 документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон серія НОМЕР_1 , виданий органом 1202 04 серпня 2015 року.

19 жовтня 2018 року стягувач ОСОБА_2 звернулась до Новомосковського МРВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області з заявою про забезпечення виконання судового рішення, в тому числі звернутися до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань за судовим рішенням.

Задовольняючи подання Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, суд першої інстанції посилався на ст. 441 ЦПК України та виходив із того, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, нехтує законними вимогами державного виконавця, тому є необхідність задоволення подання про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_1 .

Однак, із зазначеними висновками суду 1 інстанції не погоджується колегія суддів, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною волею. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, що передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними і цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесене у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, що забезпечують її природне існування. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ.

Відповідно до ч. 4 ст. 1 вказаного Закону громадянин України ні за яких підстав не може бути обмежений у праві на в`їзд в Україну.

Положеннями п. 5 ч. 1, ч. 2 ст. 6 цього Закону встановлено, що громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Статтею 441 ЦПК України визначено, що питання про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26 листопада 2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому, при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Колегія суддів наголошує на тому, що обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковою мірою забезпечення виконання рішення суду, яка має застосовуватись після здійснення державними виконавцями всіх інших можливих заходів із такого забезпечення.

З погляду на словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішення іншого органу (посадової особи)», вжите у пункті 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Якщо боржник не вчинив жодних дій, спрямованих на виконання боргового зобов`язання, а саме, до виконавця не прибув, не надав своєчасно у строк, встановлений виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, про рахунки у банках чи інших фінансових установах та пояснень стосовно причин невиконання рішення не надав, а виконавець зі свого боку вчинив всі дії, передбачені законом, в такому разі, обставини свідчать, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, що є підставою для обмеження його в праві виїзду за межі України та вчинення інших дій передбаченим Законом.

Із матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем не було надано жодного доказу на підтвердження доводів про те, що ОСОБА_1 навмисно ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчим провадженням та вчиняє дії, які ускладнюють виконання рішень суду; не надано доказів про те, що боржник має намір покинути територію України.

Навпаки, із наданих до подання документів вбачається, що боржник ОСОБА_1 від виконання зобов`язання навмисно не ухиляється, вчиняє дії щодо погашення заборгованості по сплаті аліментів.

На зазначені обставини суд першої інстанції до уваги не звернув, чим допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення питання, та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України у зв`язку з невиконанням останнім обов`язків щодо сплати боргу та ухиленням від виконання судового рішення по сплаті аліментів, по якому, до того ж син вже є повнолітнім.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушення норм матеріального та процесуального права, що, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для її скасування з прийняттям постанови про відмову в задоволенні подання державного виконавця.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2019 року - скасувати.

У задоволенні подання Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Судді: