Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 2-620/10

провадження № 61-10273св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкти оскарження: державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Улюшев Богдан Валерійович, Фортечний відділ державної виконавчої служби міста Кропивницький Головного територіального управління юстиції в Кіровоградській області,

заінтересована особа - державний публічне акціонерне товариство «Індустріально-експортний банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником - адвокатом Усатенко В`ячеславом Юрійовичем, на ухвалу Кіровського районного суду

м. Кіровограда від 15 лютого 2019 року, постановленою у складі судді Панфілової А. В., та постанову Кропивницького апеляційного суду

від 19 квітня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Мурашка С. І., Голованя А. М., Карпенка О. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог скарги

У грудні 2018 року адвокат Усатенко В. Ю., як представник ОСОБА_1 , звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця.

В обґрунтування скарги зазначав, що рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 червня 2010 року задоволено позов державного публічного акціонерного товариства «Індустріально-експортний банк»

(далі - ПАТ «Індустріально-експортний банк») про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за споживчим кредитом наданим в іноземній валюті. На виконання вказаного рішення виданий виконавчий лист та відкрито виконавче провадження.

Відповідно до акту прилюдних торгів від 20 травня 2011 року, затвердженого начальником підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Кіровоградській області реалізований будинок по АДРЕСА_1 , який належав на праві власності ОСОБА_1 та був предметом іпотеки за споживчим кредитом, наданим їй в іноземній валюті.

Предмет іпотеки, який виступав як забезпечення зобов`язань за споживчим кредитом, наданим ОСОБА_1 в іноземній валюті, реалізований Відділом примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області (далі - ВПВР УДВС ГТУЮ у Кіровоградській області) в межах виконавчого провадження, а на інше майно ОСОБА_1 , як вважав адвокат, протягом дії мораторію встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» звертати стягнення заборонено.

Враховуючи, що протягом дії вказаного мораторію встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно, яке належить ОСОБА_1 , як позичальнику, адвокат звернувся із письмовою заявою до ВПВР УДВС ГТУЮ у Кіровоградській області про повернення виконавчого документа стягувачу, однак листом від 06 грудня 2018 року № 14855/021-26 йому відмовлено у поверненні виконавчого документа стягувачу оскільки законом не передбачено такого обов`язку державного виконавця.

За таких обставин просив визнати неправомірною відмову державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ в Кіровоградській області у поверненні стягувачу виконавчого листа від 30 листопада 2010 року № 2-620/10 про стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 та зобов`язати державного виконавця повернути вказаний виконавчий лист стягувачу.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 лютого 2019 року в задоволені скарги відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив із того, що на виконання надійшов виконавчий лист не про звернення стягнення на іпотечне майно в рахунок виконання зобов`язань в іноземній валюті, а про стягнення заборгованості за кредитним договором у національній валюті.

При цьому суд дійшов висновку, що зміна правової природи правовідносин у 2010 році на підставі рішення суду, вказує на відсутність правових підстав для застосування законодавства, яке визначає особливості виконання судових рішень, пов`язаних зі споживчими кредитами, наданими в іноземній валюті.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 04 квітня 2016 року до участі у справі залучено Фортечний відділ державної виконавчої служби міста Кропивницького Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області у зв`язку з передачею до зазначеного відділу матеріалів виконавчого провадження.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 19 квітня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Усатенка В. Ю. відхилено, а ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 лютого 2019 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення скарги та зазначив, що оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не передбачає заборони стягнення коштів з позичальника, підстави визначені пунктом 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» для повернення виконавчого листа стягувачу відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

В касаційній скарзі, поданій у травні 2019 року до Верховного Суду,

представник ОСОБА_1 - адвокат Усатенко В. Ю., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 лютого 2019 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 19 квітня 2019 року і ухвалити нове рішення про задоволення скарги.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі № 2-620/10 та витребувано її матеріали з Кіровського районного суду м. Кіровограда.

У червні 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення скарги, оскільки пунктом 9

частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено повернення виконавчого документа стягувачу у випадку коли законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Заявник вказує, що на ОСОБА_1 розповсюджується дія мораторію передбаченого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» оскільки з неї стягнуто заборгованість за споживчим кредитом наданим в іноземній валюті.

На думку заявника, державний виконавець зобов`язаний винести постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що на виконанні у ВПВР УДВС ГТУЮ у Кіровоградській області перебувало виконавче провадження № 35014071 з примусового виконання виконавчого листа № 2-620 від 30 листопада 2010 року, виданого Кіровським районним судом м. Кіровограда про стягнення солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Індустріально-експортний банк» заборгованості в сумі 1 257 906,47 грн, судового збору по 850 грн, з кожного, та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи по 15 грн, з кожного, а усього 1 258 771,47 грн.

Після повторного пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-620

від 30 листопада 2010 року, державним виконавцем проведено перевірку майнового стану боржника, в результаті якої встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах із ТДВ «Кіровоградська сільгоспхімія».

Представник боржника 12 листопада 2018 року звернувся до ВПВР УДВС ГТУЮ у Кіровоградській області із заявою, в якій просив повернути стягувачу виконавчий документ на підставі пункту 9 частини першої статті 37

Закону України «Про виконавче провадження», однак у поверненні виконавчого документа стягувачу відмовлено у зв`язку з тим, що законом не визначено обов`язку державного виконавця повертати виконавчий документ стягувачу на підставі заяви боржника.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України передбачено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України

від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону:

1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує

140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку;

2 ) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки).

Звертаючись зі скаргою до суду представник скаржника стверджував, що предмет іпотеки, який виступав як забезпечення зобов`язань за споживчим кредитом, наданим ОСОБА_1 в іноземній валюті, реалізований державним виконавцем в межах виконавчого провадження, а отже інше майно позичальника не може бути примусово стягнуте протягом дії мораторію.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрати кредитором права на задоволення своїх вимог у разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення (відчуження без згоди власника) певного майна.

Згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Отже вказаний Закон є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) на примусове стягнення певного майна окремої категорії боржників на період чинності цього Закону, за наявності та доведеності відповідних умов.

Судом першої інстанції встановлено, що за кредитним договором із

ПАТ «Індустріально-експортний банк» ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 154 000 доларів США.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанцій дійшов помилкового висновку про зміну, на підставі рішення суду у 2010 році, правової природи правовідносин, що виникли між банком та позичальником за кредитним договором від 02 вересня 2008 року.

Помилковість такого висновку суду першої інстанції пов`язана із тим, що сама по собі вказівка в рішенні суду про стягнення заборгованості в національній валюті, не спростовує факту укладення між банком та позичальником договору про надання кредиту в іноземній валюті.

Апеляційний суд погоджуючись із вказаними помилковими висновками суду першої інстанції додатково зазначив, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не містить заборони стягнення коштів ОСОБА_1 .

Вказаний висновок апеляційного суду, в контексті розглядуваної справи, є передчасним.

Системний аналіз пунктів 1 та 2 частини першої статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності з 07 червня 2014 року, дозволяє зробити висновок, що під час дії цього Закону у разі недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки), яке виступало як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права) такого позичальника.

Згідно із пояснювальною запискою до проекту Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» введення мораторію на примусове відчуження рухомого і нерухомого майна позичальників (боржників), які мають кредитні зобов`язання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті, мало

на меті забезпечення конституційних прав громадян та відновлення довіри до банків та інших фінансових установ, вжиття оперативних заходів та мінімізацію можливих збитків громадян при виконанні своїх кредитних зобов`язань.

Висновок апеляційного суду про те, що грошові кошти не можна вважати майном в розумінні пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є помилковим.

Так, статтею 177 ЦК України визначено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

До категорії рухомого майна віднесені грошові кошти і в Законі України

«Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (стаття 2).

Грошові кошти входять також до концепції «майна» в розумінні Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол).

При цьому відповідно до статті 1 Першого протоколу кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Помилково пославшись на те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не передбачає заборони звернення стягнення на кошти боржника, апеляційний суд не надав оцінки обставинам, якими заявник обґрунтовував свою скаргу, не дослідив доказів, поданих на обґрунтування скарги, та не встановив чи належить ОСОБА_1 до категорії позичальників, передбачених Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», зокрема чи є отриманий нею кредит в іноземній валюті споживчим, чи було реалізовано предмет іпотеки, який виступав як забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, та чи достатньо було коштів від його реалізації для виконання таких зобов`язань.

Не встановлення вказаних обставин в оскаржених судових рішеннях, з урахуванням повноважень касаційного суду, передбачених статтею 400 ЦПК України, позбавляє суд касаційної інстанції можливості ухвалити рішення по суті скарги, оскільки висновок про наявність чи відсутність правових підстав передбачених пунктом 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» для повернення виконавчого документа може бути зроблений лише шляхом перевірки обставин з якими закон (в даному випадку Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті») пов`язує заборону звернення стягнення на майно чи кошти боржника.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Враховуючи наведене, судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якого необхідно врахувати викладене та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її

представником - адвокатом Усатенко В`ячеславом Юрійовичем, задовольнити частково.

Постанову Кропивницького апеляційного суду від 19 квітня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович