КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 759/15273/15-ц

номер провадження: 22-ц/824/13836/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кириленка Олександра Михайловича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року у складі судді Шум Л.М., у справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 25 січня 2008 року між закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 був укладений кредитно-заставний договір № К2НСА800002220, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 17 550,75 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9 % річних на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення до 24 січня 2013 року. Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 25 січня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № К2НСА800002220/1, за яким остання зобов`язалась відповідати перед кредитором в солідарному порядку в тому ж обсязі, що і позичальник.

Позивач вказував, що відповідач ОСОБА_2 не виконував взятих на себе зобов`язань, внаслідок чого станом на 26 червня 2015 року утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 70 352,32 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 13 701,75 доларів США; заборгованість за відсотками у розмірі 2 515,54 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 4 519,20 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 46 254,48 доларів США, штраф (фіксована частина) у розмір 11,80 доларів США та штраф (процентна складова) у розмірі 3 349,55 доларів США.

З урахуванням наведеного та посилаючись на те, що поручитель несе солідарну відповідальність за виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором, ПАТ КБ «ПриватБанк»просило стягнути солідарного з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором № К2НСА800002220 у розмірі 70 352,32 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 26 червня 2015 року еквівалентно 1 490 765 грн 59 коп.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»заборгованість за кредитним договором № К2НСА800002220 від 25 січня 2008 року у розмірі 70 352,32 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 26 червня 2015 року становить 1 490 765 грн 59 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кириленка О.М. задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з тих підстав, що судами неправильно застосовано норми матеріального права в частині вирішення вимог про стягнення з відповідачів нарахованих банком процентів за користування кредитними коштами, заборгованості з комісії за користування кредитом, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань, штрафів - фіксованої частини та процентної складової. При вирішенні позову суди попередніх інстанцій не врахували, що пред`явивши у лютому 2012 року позов до позичальника про звернення стягнення на предмет застави, банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, у зв`язку з чим його право нараховувати передбачені кредитним договором проценти за кредитом після дня пред`явлення позову припинилося. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 29 грудня 2015 року, яким позов банку про звернення стягнення на предмет застави задоволено частково, заборгованість за кредитним договором, що утворилася на той час, вказана у повному обсязі. З огляду на викладене банк має право в межах позовної давності на пред`явлення до боржника та поручителя вимоги про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) та процентів і неустойки згідно з кредитним договором, нарахованих на час звернення до суду в лютому 2012 року з позовом про дострокове виконання договору. Ураховуючи, що проценти за користування кредитними коштами, заборгованість з комісії за користування кредитом, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань, штрафи - фіксована частина та процентна складова, нараховані банком станом на 26 червня 2015 року, тобто після зміни банком строку виконання основного зобов`язання, суди дійшли помилкових висновків про їх стягнення (у повному обсязі) з відповідачів на користь банку. За вказаних обставин Верховний Суд дійшов висновку про те, що банком неправильно розраховано вказану заборгованість.

Переглядаючи справу, апеляційний суд не з`ясував розмір нарахованих банком процентів, заборгованості з комісії за користування кредитом, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань, штрафів - фіксованої частини та процентної складової, станом на час зміни ним строку виконання основного зобов`язання, не дослідив та не надав належної правової оцінки наданому банком розрахунку заборгованості, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, та не навів доводи на підставі яких він спростовується, а тому дійшов передчасних висновків про залишення рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову про стягнення процентів заборгованості з комісії за користування кредитом, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань, штрафів - фіксованої частини та процентної складової, без змін.

Крім того, Верховний Суд зазначив, що суди достовірно не з`ясували розмір заборгованості за кредитним договором, оскільки не встановили обставин щодо можливої реалізації заставного автомобіля, в порядку виконання рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 29 грудня 2015 року та зарахування кошів від його реалізації, якщо це мало місце.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Кириленко О.М. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк»до ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому, що договір поруки від 25 січня 2008 року № К2НСА800002220/1, укладений між позивачем та ОСОБА_1 , є припиненим в силу ст.559 ЦК України. Пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет застави кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання й міг пред`явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Вказує, що рішенням Індустріального районного суду від 29 грудня 2015 року у справі № 202/34069/13-ц, позов банку задоволено та в рахунок погашення заборгованості звернено стягнення на предмет застави. Даний позов був поданий банком у 2013 році, а з вимогою до суду про стягнення існуючої заборгованості з поручителя банк у шестимісячний строк з моменту невиконання боржником своїх обов`язків за договором не звертався, а тому порука є припиненою, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення з поручителя ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.4 ст.367 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, враховуючи вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, які відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України є обов`язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, колегія суддів вважає, щоапеляційна скарга підлягаєзадоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач довів факт наявності заборгованості за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_2 на загальну суму 1 490 765 грн 59 коп., а тому саме ця сума підлягає стягненню з відповідачів як солідарних боржників.

Однак з такими висновками суду першої інстанції у повному обсязі погодитись не можна з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25 січня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило назву на ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 був укладений кредитно-заставний договір № К2НСА800002220, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 17 550,75 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9 % річних на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення до 24 січня 2013 року.

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитно-заставним договором 25 січня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № К2НСА800002220/1, за яким поручитель відповідає перед кредитором в солідарному порядку в тому ж обсязі, що і позичальник.

Через неналежне виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань станом на 26 червня 2015 року утворилася заборгованість в розмірі 70 352,32 доларів США, з яких: 13 701,75 доларів США - заборгованість за кредитом; 2 515,54 доларів США - заборгованість за відсотками; 4 519,20 доларів США - заборгованість з комісії за користування кредитом, 46 254,48 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань; 11,80 доларів США - штраф (фіксована частина); 3 349,55 доларів США - штраф (процентна складова).

Встановлено, що у лютому 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк»), ОСОБА_2 про звернення стягнення, а ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «Акцент-Банк» про визнання договору поруки недійсним.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 29 грудня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором в розмірі 20 221,76 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 19 січня 2012 року - 161 571 грн 86 коп., з яких: 13 701,75 доларів США - заборгованість за кредитом; 2 264,41 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3 255,60 доларів США - заборгованість за комісією за користування кредитом; 1 000 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль Mitsubishi, модель Lancer, рік випуску 2007, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. В іншій частині позову відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частиною 1 ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.611 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч.1 ст.553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч.1, 2 ст.554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Згідно з ч.4 ст.559 ЦК України в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення суду, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Якщо ж сторони у договорі визначили інший строк дії поруки, відповідно застосовується строк, визначений за домовленістю сторін, що відповідає засадам цивільного законодавства щодо свободи договору.

Пунктом 12 договору поруки від 25 січня 2008 року, визначено що порука за цим договором припиняється після закінчення 5-ти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Згідно з п.16.1.5 кредитного договору кінцевим терміном погашення кредиту встановлено 24 січня 2013 року.

З позовом до суду про звернення стягнення на предмет застави ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось в лютому 2012 року, а з цим позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, в тому числі і до поручителя, банк звернувся 23 вересня 2015 року.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що сторони у договорі поруки встановили строк дії поруки п`ять років від дня настання терміну повернення кредиту, враховуючи, що термін кредитування сторони узгодили до 24 січня 2013 року, а банк в судовому порядку вимоги про стягнення заборгованості пред`явив 23 вересня 2015 року, тобто в межах п`ятирічного строку дії поруки, отже відсутні підстави для визнання поруки припиненою.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що порука за договором поруки від 25 січня 2008 року є припиненою, не заслуговують на увагу з наведених вище підстав.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.4 ст.367 ЦПК України).

Перевіряючи законність ухваленого судом першої інстанції рішення апеляційним судом установлено неправильне застосування норм матеріального права в частині вирішення вимог про стягнення з відповідачів нарахованих банком процентів за користування кредитними коштами, заборгованості з комісії за користування кредитом, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань, штрафів - фіксованої частини та процентної складової, з огляду на таке.

У ч.1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. В разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, передбачених договором.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, пред`явивши у лютому 2012 року позов до позичальника про звернення стягнення на предмет застави, банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, у зв`язку з чим його право нараховувати передбачені кредитним договором проценти за кредитом після дня пред`явлення позову припинилося.

Судом встановлено, що у рішенні Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 29 грудня 2015 року, яким позов банку про звернення стягнення на предмет застави задоволено частково, заборгованість за кредитним договором, що утворилася на той час, вказана у повному обсязі.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що банк має право в межах позовної давності на пред`явлення до боржника та поручителя вимоги про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) та процентів і неустойки згідно з кредитним договором, нарахованих на час звернення до суду в лютому 2012 року з позовом про дострокове виконання договору.

Ураховуючи, що проценти за користування кредитними коштами, заборгованість з комісії за користування кредитом, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань, штрафи фіксована частина та процентна складова, нараховані банком станом на 26 червня 2016 року, тобто, після зміни банком строку виконання основного зобов`язання, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про їх стягнення (у повному обсязі) з відповідачів на користь банку.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Пунктом 13.3 кредитно-заставного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником зобов`язань щодо повернення основної суми кредиту позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 (однієї) гривні за кожен день прострочення, при цьому проценти за користування кредитом на суму такого простроченого платежу додатково до вищевказаної суми пені не нараховуються.

Згідно з пунктом 13.9 кредитно-заставного договору, при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань за договором понад 30 календарних днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн 00 коп. + 5% від суми невиконаного зобов`язання.

Крім того, відповідно до пунктів 13.2 - 13.4 кредитно-заставного договору передбачено, що застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по даному договору, внаслідок чого нарахуванням пені відбувається за кожний день прострочення.

Згідно з пунктами 13.8, 13.9 кредитно-заставного договору, сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення будь-якого з грошових зобов`язань, передбачених договором: несвоєчасне повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісії.

Матеріали справи не містять даних про те, що заставний автомобіль був реалізований в порядку виконання рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 29 грудня 2015 року і таких доказів сторони суду не надали відповідно до вимог ст.81 ЦПК України.

По справі встановлено, що станом на час зміни банком строку виконання основного зобов`язання у лютому 2012 року заборгованість ОСОБА_2 за тілом кредиту становить 13 701,75 доларів США, заборгованість за процентами за користування кредитом становить 2 278,29 доларів США, заборгованість з комісії за користування кредитом у розмірі 3 255, 60 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 9 449,83 доларів США, штраф (фіксована частина) у розмірі 11,80 доларів США, штраф (процентна складова) у розмірі 567,67 доларів США, що підтверджується рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 29 грудня 2015 року та наданим позивачем розрахунком заборгованості.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Положеннями ст.549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та положення ст. 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому, незважаючи на умови кредитного договору, їх одночасне застосування за одне і те саме правопорушення (порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором) свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку про неможливість одночасного стягнення з відповідачів штрафів (як процентної, так і фіксованої частин) та пені у межах відповідальності за зобов`язаннями за одним і тим самим кредитним договором.

Такі правові висновки відповідають усталеній практиці Верховного Суду, викладеній у постановах: від 13 лютого 2019 року у справі № 216/2813/15 (провадження № 61-38341св18), від 13 лютого 2019 року у справі № 523/17197/15-ц (провадження № 61-24792св18), від 13 лютого 2019 року у справі № 2-884/10 (провадження № 61-24993св18) та іншими.

Крім того, відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6?1746цс16, сплата коштів за обслуговування кредиту, тобто коштів, які супроводжують кредит, є несправедливою умовою кредитного договору, а тому не підлягає стягненню з позичальника.

Встановлено, що банк, визначаючи суму заборгованості за кредитом, як одну із складових зазначив заборгованість за комісією за користування кредитом.

Оскільки нарахування комісії за користування кредитом є несправедливою умовою кредитного договору, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості з комісії за користування кредитом задоволенню не підлягають.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованості за кредитно-заставним договором від 25 січня 2008 року у загальному розмірі 16 559,51 доларів США, що згідно з курсом Національного банку України станом на 26 червня 2015 року становить 350 896 грн 02 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 13 701,75 доларів США; заборгованість за відсотками у розмірі 2 278,29 доларів США, штраф (фіксована частина) у розмір 11,80 доларів США та штраф (процентна складова) у розмірі 567,67 доларів США, а тому позов ПАТ «КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ПАТ «КБ «ПриватБанк» з наведених вище підстав.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

ПАТ КБ «ПриватБанк» за подання позову до суду сплатило судовий збір у розмірі 22 361 грн 48 коп. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і частково задовольняє позов ПАТ КБ «ПриватБанк», то понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі по 2 631 грн 72 коп., з кожного окремо.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кириленка Олександра Михайловича задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 рокускувати та ухвалити нове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570, адреса: 01001, місто Київ, вул. Грушевського, 1Д) заборгованість за кредитно - заставним договором № К2НСА800002220 від 25 січня 2008 року у загальному розмірі 16 559,51 доларів США, що згідно з курсом Національного банку України станом на 26 червня 2015 року становить 350 896 (триста п`ятдесят тисяч вісімсот дев`яносто шість) грн 02 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 13 701,75 доларів США; заборгованість за відсотками у розмірі 2 278,29 доларів США, штраф (фіксована частина) у розмір 11,80 доларів США та штраф (процентна складова) у розмірі 567,67 доларів США.

У задоволенні решти позовних вимог публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570, адреса: 01001, місто Київ, вул. Грушевського, 1Д) судовий збір у розмірі по 2 631 грн 72 коп., з кожного окремо.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді