ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2019 року м. Чернівці

справа № 727/375/19

провадження 22-ц822/1035/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів: Височанської Н.К., Одинака О.О.

секретар Скрипка С.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 27 серпня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В січня 2019 ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3 про визнання свідоцтв про право на спадщину за законом від 26.11.2015 року недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовувала слідуючими обставинами. Після ознайомлення з матеріалами спадкової справи №441/2015, витребуваної в рамках цивільної справи №727/7434/2018, їй стало відомо про те, що державним нотаріусом Першої Чернівецької державної нотаріальної контори Літун М.В. були видані свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 та свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, загальною площею 0595 га., кадастровий номер :13:003:0064, розташовану в АДРЕСА_1 спадкоємцю ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що вказані свідоцтва про право на спадщину були видані із грубими порушеннями чинного законодавства і підлягають скасуванню з наступних підстав.

02.12.2011 року, ОСОБА_4 , було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Літун М.В., №28910680 спадкового реєстру від 02.12.2011 року, відповідно до якого, спадкодавець ОСОБА_4 по 1/2 частки усього свого майна ОСОБА_5 та ОСОБА_6 кожній.

Після смерті спадкодавця, на адресу Першої Чернівецької державної нотаріальної контори надійшла заява від ОСОБА_6 про відмову від спадщини за заповітом. 22.07.2015 року на адресу Першої Чернівецької державної нотаріальної контори надійшла заява від ОСОБА_5 про відмову від спадщини за заповітом.

Зазначала, що 13.07.2015 року нею була підписана заява про те, що їй відомий зміст заповіту, а також про те, що вона відмовляється від обов`язкової частки у спадщині, проте з даного бланку заяви державним нотаріусом було роз`яснено зміст ст.ст. 60, 61, 65 Сімейного Кодексу України відповідно до яких, вона начебто на видачу свідоцтва про право власності у спільному майні подружжя не претендує.

Позивач вважає, що всупереч вимогам ст.1275 ч.5 ЦК України, нотаріусом не було враховано, що дана заява стосується лише відмови від спадщини за заповітом та не може бути підставою для позбавлення права на спадкування за законом.

Вважає відмову нікчемною, у зв`язку із тим, що державним нотаріусом Літун М.В. було порушено обов`язкові вимоги п.4.21 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій від 22.02.2012 року, а саме не було вчинено жодних дій щодо видачі їй свідоцтва на право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 05.11.2015 року за № 3-2008 на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , шляхом скасування запису про реєстрацію в спадковому реєстрі; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 06.11.2015 року за № 3-2010 на земельну ділянку загальною площею 0,0595 га., кадастровий номер :13:003:0064, розташовану в АДРЕСА_1 шляхом скасування запису про реєстрацію в спадковому реєстрі та стягнути судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 27 серпня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання свідоцтв про право на спадщину за законом від 26.11.2015 року недійсними відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 27 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги ОСОБА_7

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що нотаріусом, при прийнятті рішення про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом, не було дотримано процедуру оформлення спадкування за законом, зокрема нотаріус самостійно вказала в заяві про відмову від обов`язкової частки про те, що майно позивачка вважає особистою власністю подружжя, не урахувавши, що всі документи, які були подані нотаріусу, підтверджували, що нерухоме майно являється спільною сумісною власністю, і ні при спадкуванні за заповітом, ні при спадкуванні за законом такий правочин як відмова від частки, яка належить особі на праві спільної сумісної власності, законодавством не передбачено.

Вважає, що нотаріус при вирішенні питання про спадкування зобов`язана була видати свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя із урахуванням положень п.4.21.глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Представник відповідача ОСОБА_8 яка діє в інтересах ОСОБА_2 просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 27 серпня 2019 року відмовити, рішення залишити без змін.

Доводи апелянта викладені в апеляційній скарзі вважає безпідставними та необґрунтованими.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 заповів після смерті, усе своє майно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та відповідачу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 по Ѕ частці кожній, що підтверджується заповітом від 02.12.2011 року посвідченим державним нотаріусом Першої Чернівецької державної нотаріальної контори Літун М.В.

Згідно рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 18.10.2011 року, заяву ОСОБА_1 до зацікавленої особи Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної у м. Чернівцях ради про визнання особи недієздатною задоволено, визнано ОСОБА_9 недієздатною.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 27.10.2014 року, заяву ОСОБА_1 про призначення опікуна задоволено, призначено ОСОБА_10 опікуном недієздатної ОСОБА_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 09.10.2018 року поновлено цивільну дієздатність ОСОБА_2 .

У відповідності до заяви на ім`я державного нотаріуса, ОСОБА_6 відмовилася від спадщини належної їй після померлого ОСОБА_4 .

Крім того, судом встановлено, що і інша спадкоємиця - ОСОБА_5 відмовилась від прийняття спадщини після померлого батька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Як вбачається із заяви від 13.07.2015 року, на адресу державного нотаріуса Дутчак Я.М. також відмовилась від спадщини належної їй після смерті чоловіка - ОСОБА_4 , при цьому ОСОБА_1 нотаріусом було роз`яснено зміст вимог ст. ст. 225, 229-231, 233, 368, 370, 1273-1275 ЦК України.

Відповідно до заяви, в установлений законом строк, відповідач ОСОБА_2 звернулася до Першої Чернівецької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого батька ОСОБА_4

ОСОБА_2 видані свідоцтва на спадщину, яка складається з: житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки, площею 0,0595 гектарів кадастровий номер №:13:003:0064, розташованої в АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 26.11.2015 року, посвідченими державним нотаріусом Першої Чернівецької державної нотаріальної контори Літун М.В.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково виходячи з наступнього.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Зі змісту ч.3 ст. 12 ЦПК України вбачається, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При розгляді апеляційної скарги встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 заповів усе своє майно ОСОБА_5 (дочка) та ОСОБА_6 (онука) по Ѕ частці кожній, що підтверджується заповітом від 02.12.2011 року посвідченого державним нотаріусом Першої Чернівецької державної нотаріальної контори Літун М.В.

Згідно рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 18.10.2011 року, заяву позивача ОСОБА_1 до зацікавленої особи Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в м.Чернівцях ради про визнання особи недієздатною задоволено, визнано ОСОБА_9 недієздатною.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 27.10.2014 року заяву ОСОБА_1 про призначення опікуна задоволено та призначено її опікуном недієздатної ОСОБА_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 09.10.2018 року поновлено цивільну дієздатність ОСОБА_2 .

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 після його смерті відкрилася спадщина. Спадкоємцями по заповіту були ОСОБА_5 (дочка) та ОСОБА_6 (онука), спадкоємцями по закону ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на обов`язкову частку у спадщині врегульовано статтею 1241 ЦК України, частиною першою якої передбачено, що право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатні вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з частинами першою, п`ятою і шостою статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

13.07.2015р. ОСОБА_6 подала до нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини.

13.07.2015р. заяву про відмову від спадщини подала до нотаріуса Дутчак Я.М.

22.07.2015р. подала заяву про відмову від спадщини і ОСОБА_5

22.07.2015р. ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_4 та 26.11.2015року їй були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку, площею 0,0595 гектарів кадастровий номер №:13:003:0064, розташовані в АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 26.11.2015 року, посвідченими державним нотаріусом Першої Чернівецької державної нотаріальної контори Літун М.В.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що спадкове майно відповідач ОСОБА_2 успадкувала після смерті батька ОСОБА_4 на законних підставах, позивач ОСОБА_1 добровільно відмовилась від спадщини та від своєї частки у спільному сумісному майні подружжя.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

З матеріалів справи встановлено, що житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами розташований в АДРЕСА_1 належав спадкодавцю ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право особистої приватної власності №830 виданого 06.10.1967р. Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради на підставі рішення Чернівецького міськвиконкому №170/8 від 23 березня 1967 року та акту про здачу в експлуатацію від 08 вересня 1967 року, зареєстрованого у Чернівецькому ОБТІ 30 листопада 2004 року в книзі №29 за реєстровим № 3581 та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за №8726961.

Спадкова земельна ділянка площею 0,0595га кадастровий номер №:13:003:0064 розташована в АДРЕСА_1 цільове призначення якої для обслуговування житлового будинку належала спадкодавцю ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 № 620518, виданого Чернівецькою міською Радою 10 листопада 2005 року на підставі рішення Чернівецької міської ради №768 від 07 липня 2005 року та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 25.

Колегією суддів встановлено, що зазначене нерухоме майно було придбано в період шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , який був зареєстрований 14.11.1960 року, що підтверджено копією свідоцтва про укладення шлюбу.

Кодекс про шлюб та сім`ю України, який був чинний на час набуття спірного будинку і отримання ОСОБА_4 свідоцтва про право власності на нього, визначав поняття спільної сумісної власності подружжя, під якою розумілося нажите подружжям за час шлюбу майно, а також поняття роздільногомайна подружжя, яке є власністю кожного із них особисто (статті 22, 24 Кодексу).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд не надав оцінки доводам позивача про те, що спірний будинок було набуто нею та спадкодавцем як подружжям під час перебування в зареєстрованому шлюбі, таким чином половина вказаного будинку є її власністю в силу закону, а інша частина підлягає розподілу між спадкоємцями.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Суд не врахували вимог закону, яким встановлюється презумпція спільної власності майна подружжя, обмежившись лише посиланням на те, що позивач на час подання заяви про відмову від обов`язкової частки у спадщині була обізнана про обсяг спадкового майна та той факт, що спірний будинок належить на праві власності її чоловіку.

В заяві ОСОБА_1 від 13.07.2015р. зазначає, що вона як непрацездатна за віком має право на обов`язкову частку у спадщині, але від якої відмовляється. А також відмовляється від спадщини належної їй після померлого ОСОБА_4 Спадщину вважає особистою власністю померлого. Отже, зі змісту заяви вбачається, що вона відмовляється саме від спадщини і спадщину вважає особистою власністю померлого. Крім того в заяві зазначено, що на право власності у спільному майні подружжя не претендує, однак, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Суд першої інстанції посилався на те, що ОСОБА_1 не зверталась до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва на частку у спільному майні подружжя, як це передбачено чинним законодавством.

Подаючи заяву про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні, другий з подружжям заявляє про те, що зареєстроване за спадкодавцем майно має статус спільного майна подружжя і належить їм у рівних частках. Звернення до нотаріуса із відповідною заявою про видачу свідоцтва є правом, а не обов`язком другого з подружжя.

Зазначеного суд першої інстанції не врахував і зробив помилковий висновок, що позивачка ОСОБА_1 добровільно відмовилась від частки у спільному сумісному майні подружжя. Враховуючи зазначені обставини, частково обгрунтованими є доводи апелянта щодо наявності підстав для визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом від 05.11.2015 року за № 3-2008 на житловий будинок та за № 3-2010 на земельну ділянку загальною площею 0,0595 га., кадастровий номер :13:003:0064, в АДРЕСА_1 .

Що стосується застосування строку позовної давності, за заявленим клопотанням відповідача, суд першої інстанції зробив правильний висновок , що позивачем пропущено строк позовної давності, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Як роз`яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З матеріалів справи вбачається, що 13.07.2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Шевченківського районного суду м.Чернівців про визнання права власності на Ѕ частину спільного майна подружжя. В позові вона зазначила, що термін позовної давності необхідно рахувати з моменту реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 , а саме з 26.11.2015 року, оскільки саме тоді дізналась про порушення свого права на частку у спільно нажитому майні подружжя.

Позивач дізналася про порушення свого права 26.11.2015р., а в суд з позовом звернулася 14.01.2019 року, що свідчить про пропуск строку позовної давності.

Колегія суддів вважає, що саме з цих підстав слід відмовити в позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства».

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

З врахуванням вищенаведеного, твердження позивача про те, що ним не пропущено строк на звернення до суду за захистом своїх прав, необґрунтовано належними та допустимими доказами, такі його твердження є голослівними, а відтак безпідставними є доводи про те, що вона не пропустив строк звернення до суду з цим позовом.

Згідно з роз`ясненнями абз.3 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Проаналізувавши вищенаведене, зважаючи на те, що початок перебігу строку позовної давності за вимогами про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину обчислюється за правилами ч.1 ст. 261 ЦК України, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, звернення позивача до суду з позовом про захист свого права лише 14.01.2019 року свідчить про пропуск нею позовної давності, що є підставою для відмови в позові саме з цих підстав.

З врахуванням встановлених судом фактичних обставин справи, колегія суддів прийшовши до висновку про підставність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог про визнання свідоцтв про право на спадщину за законом від 26.11.2015 року недійсними, однак, враховуючи, що позивач пропустив строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем, в позові слід відмовити за спливом позовної давності.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення на підставі п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України змінити в мотивувальній частині з підстав зазначених в постанові.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, 381- 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 27 серпня 2019 року змінити в мотивувальній частині з підстав зазначених в постанові.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови 20 листопада 2019 року.

Головуючий (підпис)

Судді (підписи)

Згідно з оригіналом :