Постанова

Іменем України

14 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 131/1423/15-ц

провадження № 61-19117 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Кривцової Г. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 21 грудня 2016 року

у складі судді Стадника С. І. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 01 березня 2017 року у складі колегії суддів: Шемети Т. М., Панасюка О. С., Рибчинського В. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який

у подальшому було уточнено, до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту, у якому просила встановити їй та членам її сім`ї, які проживають в будинку по АДРЕСА_2 , а також іншим особам, у разі необхідності їх проходу до земельної ділянки, що їй належить, безстроковий та безоплатний земельний сервітут на право вільного проходу та проїзду велосипедом, право проїзду на транспортних засобах, під`їзду іншого транспорту в разі необхідності по наявному шляху, який проходить від АДРЕСА_1 по південно-східній частині земельної ділянки

АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , шириною

3,5 м., площею 0,0186 га, у напрямку до належної їй на праві приватної власності земельної ділянки, що знаходиться по

АДРЕСА_2 , зобов`язавши ОСОБА_2 не псувати площу земельної ділянки, відведеної під сервітут, залишивши її у стані твердого покриття для проїзду і проходу

у вигляді дороги без будь-яких перешкод для руху.

В обґрунтування позову зазначала, що вона є власником жилого будинку

по АДРЕСА_2 , для обслуговування якого їй було виділено земельну ділянку площею

0,1017 га. До земельної ділянки їй було відведено проїзд, який проходить від центральної АДРЕСА_3 , іншого доступу не було та не має на даний час, оскільки АДРЕСА_2, яка проходить поза її будинком, не межує з ним, їх розділяє засипаний сміттям рівчак, у якому часто збираються стічні води, у результаті чого там утворюється калюжа, яка унеможливлює прохід чи проїзд до її будинку з АДРЕСА_2 .

У 2010 році Іллінецькою міською радою Іллінецького району Вінницької області було прийнято рішення, на підставі якого ОСОБА_2 розробив проект землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки безкоштовно

у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, який було затверджено рішенням Іллінецької міської ради Іллінецького району Вінницької області у грудні

2011 року. У лютому 2012 року на його ім`я було видано державний акт серії ЯК № 022887 на право власності на земельну ділянку для будівництва

і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, існуючий проїзд до її земельної ділянки проходить по земельній ділянці ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 неодноразово зверталась до відповідача з проханням надання їй право вільного проходу та проїзду через його земельну ділянку, однак відповідач не дає користуватись проїздом, внаслідок чого вона позбавлена можливості пройти до своєї земельної ділянки.

Ураховуючи наведене, позивач просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 21 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з тих підстав, щоу позивача є можливість організації вільного проїзду по АДРЕСА_2 , тобто є можливість задовольнити свої потреби в інший спосіб, ніж встановлення земельного сервітуту, який для власника земельної ділянки ОСОБА_2 буде вкрай обтяжливим.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 01 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 21 грудня 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції виходив з тих підстав, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив фактичні обставини у справі, подані сторонами докази, вірно визначився з характером спірних правовідносин.

Вказав, що потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом. Отже, підставою для встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи, у тому числі і у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужим майном - сервітуту, а тому, незважаючи на те, що експертним висновком визначено можливість встановлення земельного сервітуту через належну

на праві приватної власності ОСОБА_2 земельну ділянку, суд

першої інстанції вірно встановив, що у ОСОБА_1 є вільний проїзд

з АДРЕСА_2 через землі Іллінецької міської ради, як передбачено генеральним планом міста, а тому потреби у встановленні земельного сервітуту немає.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та її короткий зміст

У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 21 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 01 березня

2017 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі № 131/1423/15-ц та витребувано її матеріали з Липовецького районного суду Вінницької області.

У травні 2017 року справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

Статтею 388 ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У червні 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 131/1423/15-ц передано судді-доповідачу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що їй було відведено проїзд до будинку, який згідно з актом про виділення у натурі земельної ділянки та плану, відображеного на акті, відведено із західної сторони

у напрямку АДРЕСА_1. Іншого проїзду до її будинку передбачено не було.

Крім того, АДРЕСА_2 , яка проходить поза її будинком та не межує

з ним, розділяє рів зі стічними водами, що унеможливлює прохід чи проїзд до її будинку з АДРЕСА_2 , тому необхідність встановлення земельного сервітуту обумовлена відсутністю інших варіантів проходу та проїзду до власної земельної ділянки.

Висновки експерта щодо можливості встановлення сервітуту на право вільного проходу та проїзду велосипедом, право проїзду на транспортних засобах, під`їзду іншого транспорту в разі необхідності по наявному шляху, який проходить від АДРЕСА_1 по південно-східній частині земельної ділянки

АДРЕСА_1 , яка належить на

праві приватної власності ОСОБА_2 , шириною 3,5 метри, площею

0,0186 га, не спростовані.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У травні 2017 року ОСОБА_2 подав заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якій вказує на те, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують і не свідчать про неправильне застосування судами норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником житлового будинку

АДРЕСА_2 , для обслуговування якого їй було виділено земельну ділянку площею 0,1017 га (а. с. 5, 135).

Рішенням Іллінецької міської ради Іллінецького району Вінницької

області від 06 грудня 2011 року земельну ділянку по

АДРЕСА_1 передано у власність

ОСОБА_2 , а 15 лютого 2012 року на його ім`я видано державний акт серії ЯК № 022887 на право власності на вказану земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га (а. с. 11).

З висновку експерта ТОВ «Експертно-юридична фірма Соломон» № 009/16

від 26 квітня 2016 року вбачається, що вихід (виїзд) із земельної ділянки (через ворота або хвіртку) ОСОБА_1 , що знаходиться

по АДРЕСА_2 , відбувається на територію земельної ділянки загального користування, яка розташована між земельними ділянками ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та земельної ділянки Іллінецької міської ради Іллінецького району Вінницької області. Дана ділянка загального користування використовується для вигулу домашніх тварин (птахів) та для проходу до АДРЕСА_2, але проїзд автотранспортом чи іншими транспортними засобами відсутній, єдиний проїзд до автодоріг та вулиць відбувається по влаштованому проїзду через земельну ділянку ОСОБА_2 на АДРЕСА_1 , що також підтверджується фрагментом топоплану (а. с. 174). Проїзд з АДРЕСА_1

до земельної ділянки громадянки ОСОБА_1 здійснюється через праву (південно-східну) частину земельної ділянки ОСОБА_2 , розташовану за адресою:

АДРЕСА_1 , а також через частину земель загального користування, що знаходиться між цими ділянками.

У ньому також зазначено, що землі загального користування, розташовані між земельними ділянками ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та земельної ділянки Іллінецької міської ради Іллінецького району Вінницької області придатні для організації вільного проїзду з покриттям на основою, що не поступається за міцністю конструкціям, прийнятим та суміжній ділянці по АДРЕСА_2 (ґрунтово-щебневе, ґрунтове покриття) та завширшки не менше 3,5 м., громадянці ОСОБА_1 на АДРЕСА_2 при умові виконання водовідведення цієї території відповідно до вимог нормативних документів у галузі будівництва (а. с. 48-55).

07 листопада 2016 року комісією Іллінецької міської ради Іллінецького району Вінницької області складено акт на предмет можливості під`їзду

до садиби ОСОБА_1 , у якому, у результаті обстеження місцевості, встановлено, що у ОСОБА_1 є вільний проїзд з

АДРЕСА_2 та з АДРЕСА_1 через земельну ділянку ОСОБА_2

(а. с. 153).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

Встановлено й убачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності

є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки,

а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Відповідно до положень частин першої-третьої статті 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (частини).

Право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту (частина перша, друга статті 404 ЦК України).

Особливості та порядок встановлення земельного сервітуту визначено ЗК України.

Стаття 98 ЗК України визначає право земельного сервітуту як право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Стаття 99 ЗК України визначає перелік, який не є вичерпним, земельних сервітутів, встановлення яких можуть вимагати власники або землекористувачі земельних ділянок.

Статтею 100 ЗК України встановлено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Тлумачення наведених положень цивільного і земельного законодавства України свідчить про те, що земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки.

Отже, встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що: правове регулювання дій щодо встановлення сервітуту має здійснюватися виключно між власником (володільцем) земельної ділянки та особою, яка має намір нею користуватися, а тому необхідно визначити суб`єктний склад спірних правовідносин відповідно до частини другої статті 402, частини другої статті 404 ЦК України (правовий висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 листопада 2018 року

у справі № 642/3165/17 (провадження № 61-14776св18); метою сервітуту

є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, тобто якщо власник земельної ділянки відмовляється укласти угоду про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови (правовий висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 351/1146/16-ц (провадження

№ 61-14776св18).

Зазначене узгоджується з роз`ясненнями, наданими судам у пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ».

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог

і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї земельної ділянки неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом.

Повно та всебічно встановивши фактичні обставини справи, надавши належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, установивши, що землі загального користування, розташовані між земельними ділянками ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та земельної ділянки Іллінецької міської ради Іллінецького району Вінницької області,придатні для організації вільного проїзду з покриттям на основою, що не поступається за міцністю конструкціям, прийнятим на суміжній ділянці по АДРЕСА_2 (ґрунтово-щебневе, ґрунтове покриття) та завширшки не менше 3,5 м., громадянці ОСОБА_1 на АДРЕСА_2 при умові виконання водовідведення цієї території відповідно до вимог нормативних документів у галузі будівництва, а тому нормальне господарське використання земельної ділянки, яка належить позивачу, можливо без обтяження сервітутом земельної ділянки ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

При цьому, земельний сервітут, який просить встановити позивач,

є вкрай обтяжливим для власника земельної ділянки, оскільки проходить вздовж усієї земельної ділянки завширшки 3,5 метри і займає площу

0,0186 га, яка є значною у порівнянні з площею земельної ділянки, виділеній ОСОБА_2 , та призведе до використання земельної ділянки не за її цільовим призначенням.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на відсутність можливості користуватися належним їй будинком, що обумовлена відсутністю інших варіантів проходу та проїзду до власної земельної ділянки, ніж через земельну ділянку відповідача, є безпідставними, оскільки позивач не позбавлений права звернутися за захистом свого права у інший спосіб - зокрема, з вимогою до Іллінецької міської ради Іллінецького району Вінницької області про водовідведення земельної ділянки загального користування, розташованої між земельними ділянками ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та земельною ділянкою Іллінецької міської ради Іллінецького району Вінницької області,відповідно до вимог нормативних документів у галузі будівництва.

Доводи касаційної скарги щодо доведеності ряду обставин, з наявністю яких законодавство України пов`язує можливість встановлення земельного сервітуту, висновків судів не спростовують та на їх правильність не впливають. Крім того, ці доводи були предметом апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанції, якими у повному обсязі з`ясовано права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

З урахуванням наведеного, оскаржувані судові рішення є такими, що ухвалені

з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 21 грудня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 01 березня

2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова