ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 року

м.Суми

Справа №591/6778/18

Номер провадження 22-ц/816/2778/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Хвостик С. Г.

з участю секретаря судового засідання -Назарової О.М.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби України в Сумській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Сумській області

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 лютого 2019 року в складі судді Сидоренко А.П., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 27 лютого 2019 року,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою у якій просила встановити факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Свої вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася у м. Сумах, де проживала разом з батьками та сестрою, здобула загальну середню освіту. Згодом навчалася в професійно-технічному училищі в с. Мала Ворожба Лебединського району Сумської області, після закінчення якого працювала на фарфоровому заводі у м. Суми до 1983 року, а потім перейшла працювати до ВО «Хімпром», де працювала 5 місяців, а потім повернулась працювати на фарфоровий завод до 17 серпня 1988 року. 04 серпня 1984 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 , зареєстрований Сумським відділом РАГС. В подальшому разом з чоловіком вони переїхали за місцем його служби до Московської області, місто Наро-Фомінськ, контимирівська дивізія, де чоловік прослужив до 28 червня 1991 року. Після звільнення ОСОБА_2 , вона повернулася до своєї матері у м. Суми, де вони прожили до листопада 1992 року. У 1992 році вона з чоловіком та дітьми переїхали до АДРЕСА_1 за обміном квартири. У 1994 вона розлучилася з чоловіком та повернулася знову у м. Суми, де і проживає до сьогоднішнього дня. Проте, у зв`язку з переїздами та змінами місця проживання нею були втрачені документи. Крім того, її діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , народилися на Україні у м. Суми, вони є громадянами України та здобули освіту у м. Суми. Вказувала, що з 1991 року вона не виїжджала за межі України, однак втратила паспорт радянського зразка та своєчасно не оформила паспорт громадянина України. На цей час у неї виникло багато проблем з документами, оскільки Зарічний РВ УДМС України в Сумській області відмовив у видачі паспорта через те, що неможливо встановити належність до громадянства України, що і стало підставою звернення до суду із заявою.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 21 лютого 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на території України станом на 24 серпня 1991 року.

В апеляційній скарзі Управління Державної міграційної служби України в Сумській області, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволенні заяви.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом безпідставно не взято до уваги довідку № 29064 від 01 квітня 2002 року, видану колишньому чоловіку та дітям заявника, якою визначено належність до громадянства України на підставі п. 3 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», як особам, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року. Вказує, що заявником не було доведено достатніми доказами про її факт постійного проживання на території України протягом останніх п`яти років станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

Відзиву на апеляційну скаргу заявник до апеляційного суду не подала.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Управління Державної міграційної служби України в Сумській області Чхуна С.А., який підтримав доводи скарги, ОСОБА_1 , яка покладалась на думку суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав заяви до суду першої інстанції ОСОБА_1 , колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Суми Сумської області, 12 червня 1978 року отримала свідоцтво про восьмирічну освіту в середній школі № 12 м. Суми, з 01 вересня 1978 року до 17 липня 1981 року навчалася у Ворожбянському СПТУ № 6 Лебединського району Сумської області (а.с. 9, 11, 12).

У період з 12 серпня 1981 року до 11 лютого 1986 року ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , а з 15 вересня 1981 року до 31 березня 1983 року, а також з 01 грудня 1984 року до 15 серпня 1988 року працювала на Сумському фарфоровому заводі, з 04 травня 1992 року по 03 серпня 2006 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 10, 15, 29).

У період з 04 серпня 1984 року до 13 травня 1994 року ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , який був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції у Сумській області та розірваний рішенням Лозівського міського суду Харківської області, від якого має двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що народилися у м. Суми (а.с. 14, 21, 22, 30).

Як зазначає у своїй заяві ОСОБА_1 , після звільнення з Сумського фарфорового заводу вона переїхала разом з чоловіком у місто Наро Фомінськ Московської області за місцем його служби на постійне проживання, де мешкала разом з родиною до 28 червня 1991 року.

Також встановлено, що 11 квітня 2002 року колишньому чоловіку заявника - ОСОБА_2 правоохоронними органами було видано довідку № 29064 про те, що останній разом з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі п. 3 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», є громадянами України (а.с. 31).

Рішення суду першої інстанції про задоволення заяви ОСОБА_1 мотивоване тим, що під час розгляду справи було встановлено факт постійного проживання останньої на території України станом на 24 серпня 1991 року - момент проголошення незалежності України, та 13 листопада 1991 року - набрання чинності Законом України «Про громадянство України».

Колегія суддів апеляційного суду з таким висновком місцевого суду погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Листом Верховного суду України від 01 січня 2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали на Україні і не були громадянами інших держав.

Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України» безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.

Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України визначений Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215.

Пунктом 7 вказаного Порядку визначено, що громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР (далі Порядок) відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України.

У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

Виходячи з системного аналізу наведених положень законодавства, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 , оскільки останньою не надано жодного документу, що підтверджує факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року (копію домової книги зі штампом реєстрації на території України у цей період, копію паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року з внесенням напису органами внутрішніх справ України «громадянин України»). Крім того, як стверджує заявник, у період після звільнення з Сумського фарфорового заводу - 17 серпня 1988 року, вона переїхала разом зі своєю родиною у місто Наро Фомінськ Московської області, де мешкала до 28 червня 1991 року, що виключає факт постійного (протягом останніх п`яти років) проживання на території України на дату проголошення незалежності - 24 серпня 1991 року.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції, через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норми ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», на підставі п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь Управління Державної міграційної служби України в Сумській області підлягає стягненню 528,60 грн у відшкодування фактично понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Сумській області задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 лютого 2019 року скасувати.

Прийняти постанову.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Управління Державної міграційної служби України в Сумській області 528,60 грн у відшкодування фактично понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко

С.Г. Хвостик