Троїцький районний суд Луганської області
Справа № 433/824/19
Провадження №2/433/579/19
Троїцький районний суд Луганської області у складі:
головуючого судді Суського О.І.,
за участю секретаря судового засідання Нехаєва В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Троїцьке цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про надання дозволу дітям на тимчасові неодноразові виїзди за межі України разом з матір`ю, бабусею, дідусем без згоди та супроводу батька, -
До суду з вказаним позовом звернулись позивачі, в обгрунтування якого зазначили, що з 14.05.2010 до теперішнього часу ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 . Від даного шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей - доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На даний час, з грудня 2017 року, вона з чоловіком у фактичних шлюбних відносинах не перебуває та проживає окремо від нього разом з дітьми та своїми батьками. Діти знаходяться на її повному утриманні. Вона разом з батьками має можливість та бажання возити дітей на відпочинок за кордон з метою оздоровлення та розширення їх кругозору, однак не може отримати від відповідача офіційної згоди на такі поїздки та оформлення документів для таких поїздок. На підставі викладеного, просить надати дітям дозвіл на тимчасові неодноразові виїзди за межі України та оформлення документів для таких виїздів, а також на в`їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї разом з матір`ю, дідусем та бабусею без згоди та супроводу батька до досягнення дітьми 16-річного віку.
Позивачі у судове засідання не з`явились. Про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином. Матеріали справи містять заяви про розгляд справи без їх участі.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, шляхом розміщення повісток про виклик на офіційному веб-порталі «Судова влада України» та сторінці Троїцького районного суду Луганської області. Причини неявки суду відповідач не повідомив. Заперечень на позов ним надано не було.
Судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, приходить до наступного.
Згідно ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України визначає, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що позивач та відповідач з 14 травня 2010 року перебувають в зареєстрованому шлюбі (а.с. 31).
Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 30.10.2010, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 29).
Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 01.12.2015, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 30).
Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003р., яка ратифікована Україною Законом №166-V від 20.09.2006 та набрала чинності для України з 1 квітня 2007р. зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.
Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.
У відповідності до вимог статті 7 Сімейного кодексу України, дитині має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
За змістом положень статей 141, 150-152, 155, 157 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані забезпечити дитині належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення. За загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-XII регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.
Відповідно до частини 1 статті 1 даного Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.
Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду.
При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини.
Дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку, із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном.
Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків.
Разом з тим, сам по собі факт звернення позивачів до суду свідчить про відсутність згоди батька на надання виїзду дітей за кордон.
Як вбачається з позовної заяви позивачі просили надати дітям дозвіл на тимчасові неодноразові виїзди за межі України та оформлення документів для таких виїздів, а також на в`їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї разом з матір`ю, дідусем та бабусею без згоди та супроводу батька до досягнення дітьми 16-річного віку.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивачів в цій частині підлягають задоволенню.
Вирішуючи позовні вимоги щодо надання дозволу на оформлення проїзних документа для виїзду дітей за кордон без дозволу батька, суд виходить з наступного.
Постановою Кабінету Міністрів України № 152 від 7 травня 2014 року затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон (далі Порядок).
Згідно з підпунктом 2 пункту 7 Порядку, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються:
2) особі, яка не досягла 16-річного віку: - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа.
Батьки неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 : батько - ОСОБА_4 та мати - ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі, але фактично проживають окремо один від одного. Оформлення та видача паспорта для виїзду за кордон неповнолітнім ОСОБА_5 та ОСОБА_6 має здійснюватися лише на підставі заяви-анкети мами - ОСОБА_1 , з якою проживають діти. Отримання згоди відповідача на оформлення такої заяви-анкети закон не потребує, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
На підставі викладеного та керуючись ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ЗУ "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-XII, постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76, 81, 247, 258, 263-265, 268, 273, 280-284, 354, 355 ЦПК України, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) про надання дозволу дітям на тимчасові неодноразові виїзди за межі України разом з матір`ю, бабусею, дідусем без згоди та супроводу батька - задовольнити частково.
Надати дозвіл громадянці України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на тимчасові неодноразові виїзди за межі держави Україна, а також на в`їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї, у супроводі матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянки України, дідуся ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина України, бабусі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянки України, без згоди та супроводу батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з дня набрання законної сили рішенням суду та до досягнення дитиною 16-річного віку.
Надати дозвіл громадянину України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на тимчасові неодноразові виїзди за межі держави Україна, а також на в`їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї, у супроводі матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянки України, дідуся ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина України, бабусі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянки України, без згоди та супроводу батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з дня набрання законної сили рішенням суду та до досягнення дитиною 16-річного віку.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення із урахуванням п.п 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя О.І. Суський