Головуючий у 1-й інстанції Яненко Г.М.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2019 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк»

на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 18 липня 2019 року, ухваленого у складі судді Яненко Г.М., повний текст рішення складено 18 липня 2019 року,

по цивільній справі

за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк»

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В березні 2018 року позивач звернувся до суду із даним позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , посилаючись на наступні обставини.

26.06.2013р. між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником прав і обов`язків якого є позивач - ПАТ АБ "Укргазбанк", та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2063/06МСБ-312, за яким позичальнику відкрито кредитну лінію з лімітом у 300000грн. на строк з 26.06.2013р. по 25.06.2015р. зі сплатою процентів виходячи з 19,9% річних, з цільовим використанням - на наповнення обігових коштів.

Позивач свої обов`язки за кредитним договором виконав, 27.06.2013р. відповідачеві було надано кредитні кошти в сумі 200000грн, 06.08.2013р. - в сумі 75000грн.

В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 26.06.2013р. між банком, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 312/06МСБ-1, відповідно до п. 1.1. якого, ОСОБА_2 поручилась перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.

Також, в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки №312/06МСБ, предметом якого є належна на праві власності іпотекодавцю двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , вартість якої оцінена в розмірі 402210грн.

Відповідачі - позичальник ОСОБА_1 і поручитель ОСОБА_2 , після внесення позичальником останнього платежу в липні 2014 року, грошові зобов`язання за кредитним договором і договором поруки не виконують, через що утворилась заборгованість станом на 26.02.2018р. в сумі 270544,14 грн, з яких: заборгованість по кредиту строкова - 0,00грн; заборгованість по кредиту прострочена - 137500грн; заборгованість по процентах поточна - 0,00грн; заборгованість по процентах прострочена - 123930,71грн; пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 0,0грн; пеня за несвоєчасну сплату процентів - 9113,43грн, яку просив стягнути банк в солідарному порядку з цих двох відповідачів.

Крім того, внаслідок невиконання іпотекодавцем ОСОБА_3 умов договору іпотеки щодо укладення договору страхування предмету іпотеки і сплати страхових платежів за останній рік іпотекодержателем нарахований штраф в розмірі 4223,21грн, з яких: 2011,05грн (402 210х0,5%) - за перший місяць неналежного виконання зобов`язання; 2212,16грн (402210х0,05%х11) - за 11 подальших місяців, починаючи з 2-го місяця, який просив стягнути банк з іпотекодавця.

До того ж, позивач просив компенсувати понесені витрати з оплати судового збору за рахунок відповідачів.

Відповідачем ОСОБА_1 і його представником ОСОБА_4 подано відзив на позовну заяву (т. 1 а.с. 52-54, 108-110, 205), який вмотивований доводами; щодо невірності розрахунку банком заборгованості; неврахуванням банком вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669 в частині заборони нарахування штрафів і пені за виниклими спірними відносинами; заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо заявлених банком вимог.

У відзиві відповідача ОСОБА_3 на позовну заяву (т. 1 А.с. 111) заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності за висунутими банком вимогами із заборгованості за договором іпотеки.

У своєму відзиві на позовну заяву поручитель ОСОБА_2 ( т. 1 а.с. 112) вказує на припинення поруки.

У відповіді на відзив (т. 1 а.с. 65) позивач вказує на непоширення вимог Закону № 1669 на відносини, що випливають з договорів іпотеки, зокрема, щодо звільнення від штрафу за не здійснення страхування предмету іпотеки; непоширення на спірні правовідносини Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки кредит позивачеві надавався ще в статусі фізичної особи-підприємця на цілі - поповнення обігових коштів, а не як споживачеві. У заяві банку (т. 1 а.с 139) заявлено клопотання про поновлення строку позовної давності, з посиланням на зупинення відділень в зоні антитерористичної операції.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 18 липня 2019 року у задоволенні позову ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором іпотеки відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції застосував передбачений ст. 267 ЦПК України сплив строку позовної давності, про яку було заявлено стороною у спорі, вважав, що банк звернувся до суду у березні 2018 року за спливом трирічного строку позовної давності, а наведені доводи щодо поновлення цього строку суд оцінив критично, зважаючи і на вістуність у кредитора висновку Торгово-промислової палати для настання для банку форс-мажорних обставин, відмовив у поновленні строку звернення за судовим захистом.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі (т. 1 а.с. 216-218) позивач, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно ототожнено момент здійснення останнього платежу в липні 2014р. за кредитним договором з моментом виникнення простроченої заборгованості та відповідно з правом позивача на звернення до суду із позовом. Суд не зважив на умови кредитного договору щодо зобов`язання щомісячно сплачувати проценти і не врахував положення ч. 5 ст. 261 ЦК України, безпідставно відмовивши в задоволенні позову в цілому. Намір позичальника укласти договір про реструктуризацію заборгованості свідчить про визнання ним боргу в розумінні ст. 264 ЦК України, що не враховано судом. Підстав для звільнення іпотекодавця від обов`язку сплатити штраф за умовами договору іпотеки у суду не було.

Відповідачем ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу (т. 2 а.с. 12-13), що зводиться до відсутності доказів з боку банку на підтвердження обставин надання йому кредитних коштів, та разом з тим викладено незгоду із розрахунком банку. Крім того, у відзиві йдеться про законодавчу заборону стягувати штрафи і пені, а також наголошується на відсутності у позивача поважних причин, за яких міг бути поновлений строк позовної давності.

Процедура розгляду справи апеляційним судом

Справа розглядається за участю представника позивача АБ «Укргазбанк» - Легезіна О.Г., який підтримав доводи скарги, відповідача ОСОБА_1 , який заперечував проти скарги, у відсутність повідомлених про дату, час і місце судового засідання співвідповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 249, 251, 254, т. 2 а.с. 3, 10, 22, 24).

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 26.03.2013р. між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є позивач - ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2063/06МСБ-312, за яким позичальникові відкрито відновлювальну відкличну кредитну лінію з загальним лімітом в сумі 300000грн на умовах сплати процентів за користування кредитними коштами в межах строку кредитування в розмірі 19,9% річних (т. 1 а.с. 9-20).

В забезпечення зобов`язань за кредитним договором укладено 26.03.2013р. два договори забезпечувального характеру:

- договір поруки між банком і ОСОБА_2 , за яким відповідач поручилась перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором на умовах солідарної із ним відповідальності у тому ж обсязі, що і позичальник (т. 1 а.с. 31-33);

- договір іпотеки між банком і ОСОБА_3 , засвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Каюровим С.В. 26.06.2013р. за реєстр. № 1464, предметом якого є належна іпотекодавцеві на праві власності двокімнатна квартира в АДРЕСА_1 , загальною площею 50,8кв.м, вартість якої оцінена в розмірі 402210грн (т. 1 а.с. 21-30).

Останнє внесення позичальником платежу у виконання кредитних зобов`язань здійснено у липні 2014 року, що вбачається з розрахунку заборгованості (т. 1 а.с. 5-8).

Внаслідок неналежного виконання позичальником і солідарним боржником - поручителем виникла заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 270544,14грн, з них: сума простроченої заборгованості - 137500грн, заборгованість по процентах прострочена - 123930,71грн, пеня за несвоєчасну сплату процентів - 9113,43грн (т. 1 а.с. 5-8).

Крім того, внаслідок невиконання іпотекодавцем умов договору іпотеки щодо страхування предмета іпотеки відповідачеві ОСОБА_3 банком нараховано штраф в розмірі 4223,21грн, обчислений за останній рік.

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення;

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права (п. 4).

Вивчивши доводи апеляційної скарги і відзиву відповідача ОСОБА_1 на скаргу (т. 2 а.с. 12-13), колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову з мотивів пропуску банком строку позовної давності в повному обсязі, поза увагою суду залишилась ключова обставина, що мала істотне значення для вирішення спору.

Так, в п. 1.3.1 кредитного договору було визначено строк кредитування по 25.06.2015р., до якого в силу умов в п. 3.1 і п. 5.2.1 мало бути повернуто всю суму наданого кредиту.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позичальником ОСОБА_1 подано заяву про сплив строк позовної давності до пред`явлених до нього банком вимог.

Статтею 256 ЦК України зазначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання (ст.ст. 253, 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

В даному випадку з урахуванням кінцевого терміну кредитування, як строку дії кредитного договору, позовна давність спливає 25.06.2018р. Втім, банк звернувся до суду із позовом до відповідачів до спливу цього строку, а саме 16.03.2018р., чому суд не приділив належної уваги, що стало підставою для неправильного розв`язання спору.

За змістом положень п. 3.1 кредитного договору кредитні кошти надаються банком позичальнику, шляхом перерахування на його поточний рахунок.

Реалізація вказаних, узгоджених сторонами умов, вбачається з виписки по особовому рахунку позичальника ОСОБА_1 , де наведено два транші в розмірах 200тис.грн і 75тис.грн, перерахованих позичальникові 27.06.2013р. і 06.08.2013р. відповідно (т. 1 а.с. 161-191).

З долученого до справи викопіювання по особовому рахунку, що був в розпорядженні суду першої інстанції, видно часткове виконання зобов`язання позичальником взятих на себе грошових обов`язків.

Впродовж довготривалого часу (з червня 2013 року по липень 2014 року) позичальником частково виконувались умови договору з повернення кредитних коштів і сплати процентів. А на етапі судового розгляду позичальник мав намір врегулювати спір шляхом укладення із кредитором договору про реструктуризацію заборгованості, що в-решті не призвело до результату.

Представлені кредитором відомості з перерахування кредитного ресурсу позичальник не спростував будь-якими належними, допустимими і достовірними доказами, як і не довів невірність вчиненого розрахунку заборгованості.

За п. 3.2 кредитного договору у разі ненадходження платежів від позичальника у встановлені цим договором строки, суми непогашених у строк платежів визнаються простроченими та наступного банківського дня перераховуються на рахунки простроченої заборгованості.

Оскільки переведена в статус простроченої заборгованості сума основного боргу за кредитним договором 137500грн не була погашена до кінцевого терміну кредитування 25.06.2015р., то позивач, як впевнилась колегія суддів, звернувся до суду із позовом про її стягнення з позичальника і поручителя впродовж передбаченого ст. 257 ЦК України строку обґрунтовано з фактажної і правової точки зори.

Проте, суд не зважив на наявні у справі докази, що вказували на права і обов`язки сторін, дійшов висновків, що не відповідають фактичним обставинам справи в даній частині. У зв`язку з цим рішення суду у наведеній частині підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення судом апеляційної інстанції про солідарне стягнення з позичальника і поручителя утвореної суми простроченої заборгованості.

Щодо процентів

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Умовами кредитного договору між сторонами погоджено нарахування двох видів прострочених процентів: п. 3.10 - за користування кредитними коштами в межах строку кредитування у разі невиконання умов в п. 4.1 (незабезпечення щомісячного спрямування виручки від реалізації у національній та/або іноземній валюті на свої рахунки в обсягах не менше 70тис.грн) встановлюється процента ставка 22,9%; п. 3.7 - за користування кредитними коштами, що не повернуті в строки (прострочена заборгованість), заборгованість по яких обчислюється за процентною ставкою 24,9%.

Відповідно до пункту 3.7 кредитного договору проценти нараховуються банком щомісячно не пізніше останнього банківського дня місяця за період з дати виникнення простроченої заборгованості (або до дня погашення простроченої заборгованості), та надалі з першого дня по останній календарний день місяця, в якому існує така прострочена заборгованість, та з першого календарного дня місяця до дня погашення простроченої заборгованості в місяці, в якому відбулося таке погашення.

При зверненні до суду із даним позовом банком заявлено вимогу про сплату заборгованості по процентам прострочену в строк до 26.02.2018р. в сумі 123930,71грн.

Однак, кінцевий період нарахування банком процентів - до 26.02.2018р. - перевищує обумовлений кредитним договором в п. 1.3.1 строк виконання грошового зобов`язання позичальника - 25.06.2015р., що суперечить вимогам матеріального права і не узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 від 28.03.2018р., де вмотивовано законодавчо врегульоване припинення нарахування процентів із закінченням строку дії кредитного договору.

Відтак, термін, яким має бути обмежений період нарахування процентів є дата 25.06.2015р.

З`ясовуючи період, за який майнові права банку в даній частині підлягають поновленню, апеляційний суд враховує наступні обставин, яким суд першої інстанції не надав належної оцінки.

Так, відповідно до п. 3.4. кредитного договору, проценти сплачуються позичальником щомісячно, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем користування кредитом, а також в день закінчення строку, на який надано кредит.

Оскільки умовами договору встановлено щомісячний обов`язок сплачувати проценти за користування коштами кредиту та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності (ст. 257 ЦК України) за кожний черговий платіж по процентам починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем користування кредитом, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання.

Банк звернувся до суду із позовом 16.03.2018р. Позичальником в суді зроблено заяву про застосування строку позовної давності щодо висунутих вимог. Тому слід вважати обґрунтованими вимоги банку щодо стягнення процентів період з 16.03.2015р. по кінцевий термін кредитування (настання строку виконання зобов`язання) - 25.06.2015р.

Отже, за досягненням між сторонами кредитного договору домовленості про щомісячну сплату процентів, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку в даній частині взагалі з помилковим посиланням на сплив строку позовної давності.

Проте, исновок суду першої інстанції про звернення банку із позовом про стягнення процентів поза межами строку позовної давності в частині періоду до 16.03.2015р. - є правильним. У зв`язку з чим колегія суддів, приймаючи нове рішення, відмовляє в задоволенні вимог банку про стягнення заборгованості по періодичними щомісячними платежами по процентам за період до 16.03.2015р. в порядку застосування наслідків спливу строку позовної давності у відповідності з ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Доводи банку, порушені в клопотанні банку (т. 1 а.с 139) про поновлення строку позовної давності, з посиланням на зупинення відділень в зоні антитерористичної операції, не є в достатньому ступеню поважними, оскільки з відновленням роботи банку у березні 2015 року (як вказав представник банку в суді апеляційної інстанції створена нова східна дирекція банку з локацією в м. Краматорську, а юридичний відділ створено у 2016 році) і до березня 2018 року взагалі не представлено жодних доказів наявності поважних причин, тобто обставин непереборного характеру, які унеможливили своєчасне звернення до суду із даним позовом. Викладені кредитором доводи не супроводжувались висновком/сертифікатом Торгово-промислової палати з приводу настання для банку-позивача форс-мажорних обставин, на чому слушно акцентував увагу суд першої інстанції, критично оцінивши доводи заявленого банком клопотання.

Таким чином, рішення суду про звільнення відповідачів - позичальника ОСОБА_1 і поручителя ОСОБА_2 від солідарного обов`язку погасити нараховані проценти за період з 16.03.2015р. по 25.06.2015р. (загалом 102 дня прострочення) є необґрунтованим і підлягає скасуванню в порядку ст. 376 ЦПК України з прийняттям нового рішення про задоволення вимог про стягнення процентів за вказаний, що укладається в межі трирічного строку позовної давності та обчислюється із розрахунку узгоджених між сторонами підвищених на випадок прострочення платежів процентів в розмірах 22,9% і 24,9% на поточну суму боргу і на прострочену суму боргу, що в грошовому вигляді до стягнення сумарно складає 9449,64грн.

Сумарно з позичальника і поручителя підлягає стягненню прострочена заборгованість із процентами в розмірі 146949,64грн (137500+9449,64).

Аргументи відповідача ОСОБА_1 щодо поширення на спірні правовідносини Закону України «Про захист прав споживачів», що забороняють кредитодавцеві вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, є юридично неспроможними, оскільки кредит йому надавався як фізичній особі-підприємцю на цілі - поповнення обігових коштів, а не як фізичній особі, як споживачеві. Припинення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 зареєстровано в ЄДРПОУ лише 21.01.2015р., що не заперечується сторонами.

Щодо пені

Звертаючись до суду із позовом, банк просив стягнути з позичальника і поручителя пеню за несвоєчасну сплату процентів в розмірі 9113,43грн. Проте, такі вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02.09.2014 № 1669-VII (з подальшими змінами) на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014р. №1053-р та подальшого Розпорядження від 02.12.2015р. № 1275-р, місто Донецьк, де проживає відповідач ОСОБА_1 , як вказано позивачем у змісті позовної заяви, а також де зареєстрована і проживає співвідповідач ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 2), відноситься до населеного пункту, на території якого здійснювалась антитерористична операція.

Враховуючи наведене, вимоги банку про стягнення з позичальника і поручителя пені, нарахованої за кредитним договором не підлягають задоволенню, як такі, що не відповідають положенням матеріального закону. Заперечення позичальника ОСОБА_1 проти доводів апеляційної скарги в даній частині є обґрунтованими.

Щодо поруки

За пунктами 1.1., 1.2, 1.3 договору поруки № 312/06МСБ-1 від 26.06.2013р. поручитель ОСОБА_2 поручилася нести солідарну відповідальність з позичальником ОСОБА_1 перед кредитором за порушення виконання зобов`язань по кредитному договору в тому ж обсязі, що і позичальник.

В суді першої інстанції поручителем ОСОБА_2 зроблено заяву про припинення поруки (т. 1 а.с. 112).

Проте, судом першої інстанції не надано жодної оцінки як вимогам банку, адресованим до поручителя, так і запереченням поручителя в вищенаведеній заяві, результатом чого стало необґрунтоване, безпідставне і невмотивоване звільнення поручителя від регламентованої законодавством і умовами договору поруки солідарної цивільно-майнової відповідальності з повернення кредитних коштів.

Колегія суддів з цим погодитись не може, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України в редакції, на момент виникнення правовідносин у червні 2013 року, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено,порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Кредитним договором, укладеним із позичальником встановлено кінцевий строк виконання зобов`язання - 25.06.2015р.

Відповідно до п. 5.2 договору поруки № 312/06МСБ-1 від 26.06.2013р. сторони узгодили, що порука припиняється, якщо кредитор протягом 3-х років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя.

Як вбачається з матеріалів справи, банк звернувся до поручителя із вимогою про сплату заборгованості у формі поданої до суду позовної заяви (т.1 а.с. 2-4) 16.03.2018р., тобто до спливу трьох років, починаючи обчислення з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника - з 25.06.2015р.

Тож, порука ОСОБА_2 не припинена, чому суд першої інстанції, як істотним обставинам, не надав належної оцінки.

Враховуючи наведене, поручитель ОСОБА_2 не звільняється від солідарного обов`язку поряд із поручителем ОСОБА_1 з погашення заборгованості за кредитним договором і вказаним договором поруки, що не оспорений та не визнаний недійсним.

Разом з тим, обсяг відповідальності поручителя солідаризується із обсягом встановленої в межах апеляційного перегляду справи майнової відповідальності позичальника, що відповідає положенням в п. 1.3 договору поруки, а саме: заборгованості по кредиту простроченої - 137500грн, поточних і прострочених процентів - 9449,64грн, а всього сумарної заборгованості - 146949,64грн.

Щодо штрафу за договором іпотеки

Відповідно до п. 4.5. договору іпотеки встановлено, що строк позовної давності за цим договором становить три роки у відповідності до чинного законодавства України. А за п. 7.1 договір іпотеки діє до повного виконання зобов`язань, забезпечених іпотекою (т. 1 а.с. 26).

Сам факт закінчення строку дії кредитного договору 25.06.2015р. за наявності заборгованості не є підставою для припинення дії договору іпотеки, який укладений для забезпечення виконання кредитного договору боржником, як висловлено у висновках Верховного Суду України в постановах від 22.10.2014р. у справі № 6-153цс14 та від 4.12.2013р. у справі № 6-125цс13.

Зважаючи на наведені положення закону і правові позиції Верховного Суду України, беручи до уваги невиконання в повному обсязі умов кредитного договору, не можна погодитись із твердженням іпотекодавця ОСОБА_3 про сплив строку позовної давності (т. 1 А.с. 111) за висунутими банком вимогами із заборгованості за договором іпотеки, як підстав для звільнення її від унормованої законом і договором цивільно-правової відповідальності в даній частині. Тож, строк дії договору іпотеки не припинився.

Відповідно до п. 4.3 договору іпотеки передбачено сплату на користь іпотекодержателя штраф за кожен випадок невиконання чи неналежного виконання п. 3.3.6 цього договору, а саме - обов`язок іпотекодавця на період дії цього договору застрахувати предмет іпотеки за власний рахунок у відповідності до внутрішніх нормативних актів банку та виконувати всі умови кредитного договору та цього договору при здійсненні страхування, зокрема, вчасно сплачувати всі чергові страхові платежі, сплата яких забезпечувала б договір страхування на строк не менший, ніж той, в межах якого позичальник виконає зобов`язання за кредитним договором, а будь-яка чергова сплата платежів продовжувала б дію договору страхування не менше, ніж на 1 (один) рік.

Проте, як з`ясовано, жодних доказів укладання або дійсності договору страхування предмету іпотеки та сплати страхових платежів іпотекодавцем не надано ані банку, ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду.

Відтак, як впевнилась колегія суддів, іпотекодержателем внаслідок встановленого порушення іпотекодавцем умов договору іпотеки, визначених сторонами в п. 3.3.6 щодо страхування предмету іпотеки нараховано в порядку п. 4.3 штраф, виходячи з вартості іпотечного майна 402 210грн (п. 2.2 договору іпотеки) за останній рік в розмірі 4223,21грн, з яких: 2011,05грн (402210х0,5%) - штраф за перший місяць неналежного виконання зобов`язання; 2212,16грн (402210х0,05%х11) - штраф за місяці, починаючи з 2-го місяця, неналежного виконання зобов`язання.

Колегія судів впевнилась, що однорічний строк нарахування штрафу відповідає положенням ст. 258 ЦК України, а строк позовної давності щодо цих вимог не сплинув.

На вимоги щодо стягнення штрафу за нездійснення страхування предмету іпотеки, виходячи з умов договору іпотеки, не поширюються положення ст. 2 вищезгаданого Закону № 1669-VII, котрі регламентують звільнення від штрафних санкцій за кредитними договорами.

Отже, правові підстави звільнення іпотекодавця ОСОБА_3 від штрафу за нездійснення страхування предмету іпотеки, як слушно відзначається в доводах іпотекодержателя, відсутні.

Цим обставинам суд не надав жодної оцінки і поза увагою залишив очевидну обґрунтованість заявлених вимог в даній частині, які підлягають задоволенню.

Враховуючи ухвалення оскаржуваного рішення внаслідок невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, таке рішення відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову згідно із вищенаведеного мотивування.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції скасовано в частині і за новим рішенням частково стягується заборгованість по процентам, то підлягає зміні присуджений розмір судового збору з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» в пропорції до задоволених позовних вимог.

Так, позивачем заявлено позов з ціною позову 274767,35грн або 100%; задоволено позов банку за наслідками розгляду справи судом першої і апеляційної інстанції на суму 151172,85грн (146949,64+4223,21) або 55,02%; судовий збір за подання позовної заяви банком, що підлягає стягненню з відповідачів, становить загалом 2267,65грн (55,02% від сплаченого судового збору за подання позовної заяви 4121,51грн), з них з кожного з відповідачів пропорційно до їх частки у присудженій заборгованості ( ОСОБА_1 48,6% від загальної суми боргу 151172,85грн, ОСОБА_2 - 48,6% від загальної суми боргу 151172,85грн, ОСОБА_3 - 2,79% від загальної суми боргу 151172,85грн):

-з ОСОБА_1 - 1102,08грн (2267,65:100х48,6);

- зОСОБА_2. - 1102,08грн (2267,65:100х48,6);

- з ОСОБА_3 - 63,97грн (2267,65:100х2,79).

За наслідками апеляційного розгляду з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача частково витрати по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі, пропорційному до задоволеної частини, присудженої з кожного з відповідачів, що в грошовому виразі загалом становить 3401,48грн (6182,27:100х55,02%), з яких:

-з ОСОБА_1 - 1653,12грн (3401,48:100х48,6);

- зОСОБА_2. - 1653,12грн (3401,48:100х48,6);

- з ОСОБА_3 - 94,90грн (3401,48:100х2,79).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» задовольнити частково.

Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 18 липня 2019 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , проживає: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , проживає: АДРЕСА_4 ) на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» ( МФО 320478, юридична адреса: м. Київ-03087, вул. Єреванська, 1) заборгованість за кредитним договором № 2063/06МСБ-312 в загальному розмірі 146949 (сто сорок шість тисяч дев`ятсот сорок дев`ять) гривень 64 копійки, з яких: 137500 (сто тридцять сім тисяч п`ятсот) гривень - заборгованість за кредитом прострочена; 9449 (дев`ять тисяч чотириста сорок дев`ять) гривень 64 копійки - заборгованість за процентами.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 , проживає: АДРЕСА_3 ) на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» штраф за неналежне виконання умов договору іпотеки № 312/МСБ щодо страхування предмету іпотеки в розмірі 4223 (чотири тисячі двісті двадцять три) гривні 21 копійки.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» витрати з оплати судового збору за подачу позовної заяви:

- з ОСОБА_1 1102 (одна тисяча сто дві) гривні 08 копійок;

- з ОСОБА_2 1102 (одна тисяча сто дві) гривні 08 копійок;

- з ОСОБА_3 63 (шістдесят три) гривні 27 копійок.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» витрати з оплати судового збору за подачу апеляційної скарги:

- з ОСОБА_1 1653 (одна тисяча шістсот п`ятдесят три) гривні 12 копійок;

- з ОСОБА_2 1653 (одна тисяча шістсот п`ятдесят три) гривні 12 копійок;

- з ОСОБА_3 94 (дев`яносто чотири) гривні 90 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2019 року.

Судді: С.А.Попова

С.А.Зайцева

О.М.Пономарьова