РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року м. Володимир-Волинський

Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Каліщука А.А.

за участю секретаря судового засідання Процюк Н.Р.,

представника відповідача Крощука І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Володимир-Волинського міського суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» (АТ «Волиньгаз), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Національна комісія, що здійснює державне регулювання енергетики та комунальних послуг про визнання незаконними дій щодо збільшення норми використання природного газу, визнання права на зебезпечення та встановлення споживачеві індивідуального газового лічильника у порядку захисту прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до ПАТ «Волиньгаз» про визнання незаконними дій щодо збільшення норми використання природного газу, визнання права та збезпечення та встановлення споживачеві індивідуального газового лічильника у порядку захисту прав споживачів. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що він є власником квартири по АДРЕСА_1 . Його помешкання не забезпечене індивідуальним лічильником природного газу. Відповідно до Типового договору розподілу природного газу, що затверджений постановою Національно комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 року №2498, ПАТ «Волиньгаз» взяло на себе зобов`язання постачати природний газ споживачу, а він взяв на себе зобов`язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором. Позивач регулярно та в повному обсязі здійснював оплату за надані за даним Договором послуги. З початку серпня 2016 року ПАТ «Волиньгаз» в одностороннюму порядку почало нараховувати позивачу об`єми використаного газу, згідно з показанням загально будинкового приладу обіку газу. У 2016 році він звернувся до ПАТ «Волиньгаз» із заявою з проханням безоплатно встановити у його квартирі індивідуальний лічильник газу відповідно до ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Згодом, таку ж заяву позивачем направлено через офіційний інтернет портал 104.ua.

Однак, із листа ПАТ «Волиньгаз» від 11.03.2019 року йому стало відомо, що узвязку із встановленням у 2016 році загальнобудинкового лічильника обліку газу в будинку АДРЕСА_2 було повністю виконано норми Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», кошти, які були передбачені у структурі тарифу та закладені в Інвестиційну програму Товариства були спрямовані на встановлення загально будинкового лічильника, а тому встановлення індивідуального вузла обліку природного газу за його адресою проводитись не буде.

Позивач вважає дану відмову неправомірною, оскільки згідно з ст. 3 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» з 2011 року у структурі тарифу на послуги розподілу природного газу закладалися витрати на встановлення квартирних лічильників газу.

Просить визнати незаконним встановлений ПАТ «Волиньгаз» режим нарахування об`ємів спожитого природного газу згідно з показаннями загально будинкового приладу обліку газу для спобутового споживача природного газу, визнати за ним право на забезпечення індивідуальним безкоштовним газовим лічильником за рахунок ПАТ «Волиньгаз» та зобовязати ПАТ «Волиньгаз» за свій рахунок в термін до 01.01.2021 року здійснити встановлення в вартирі АДРЕСА_3 індивідуального газового лічильника побутовому споживачу природного газу

20 травня 2019 року відповідачем АТ оператором газорозподільних систем «Волиньгаз» подано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що жодними нормативно-правовими актами, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин, тобто ні ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», ні розпорядженням КМУ №259-р від 25 .04.2012 року «Про деякі питання забезпечення комерційного обліку природного газу» не було передбачено встановлення виключно індивідуальних лічильників газу, а малося на увазі лише про забезпечення приладового комерційного обліку. Оскільки у будинку, де розташована квартира позивача, встановлено загальнобудинковий лічильник природного газу чим і забезпечено комерційний облік природного газу, тому встановлення індивідуального лічильника газу не буде проводитись. Крім того, зазначає, що ПАТ «Волиньгаз» не здійснює постачання природного газу, а є ліцензованою компанією з розподілу природного газу на території Волинської області та виконує функції оператора ГРМ. Постачання природного газу побутовим споживачам та релігійним організаціям здійснює ТОВ «Волиньгаз збут». Таким чином, позивач не здійснював оплати послуг з постачання природного газу на рахунки ПАТ «Волиньгаз», а отже і не здійснював часткове відшкодування витрат в структурі тарифу на забезпечення комерційного обліку природного газу. Відповідач просить повністю відмовити у позові ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 21.06.2019 року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору на стороні відповідача Національну комісію, що здійснює державне регулювання енергетики та комунальних послуг.

Ухвалою суду від 24.10.2019 р. замінено неналежного відповідача Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» належним - Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» (АТ «Волиньгаз).

В судове засідання позивач не з`явився, однак подав заяву в якій просить позов задовольнити з підстав викладеній у позовній заяві, розгляд справи проводити у його відсутності.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, в обгрунтування надав пояснення аналогічні тим, що викладені у відзиві та запереченнях на позов.

Представник Національної комісії, що здійснює державне регулювання енергетики та комунальних послуг в судове засідання не з`явився, однак подав пояснення в яких просить відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши і оцінивши письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є побутовим споживачем природного газу, а саме споживає газ для приготування їжі у квартирі АДРЕСА_3 .

24.09.2016 р., 23.12.2016 р.,02.03.2019 р., 26.03.2019 р. позивач звертався до відповідача із вимогою встановити індивідуальний лічильник газу.

Проте, відповідач відмовив у встановленні індивідуального лічильника газу, оскільки у позивача встановлений багатоквартиний лічильник газу, а тому індивідуальний лічильник газу може бути встановлений лише за кошти позивача.

З наведеного вбачається, що спір між сторонами виник з приводу невідповідності дій відповідача положенням ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», яка полягає у відмові встановлення індивідуальних лічильників газу у квартирі позивача, за рахунок відповідача.

Вирішуючи даний спір суд виходить з наступного.

Згідно з вимогами ч.1 ст.5 Закону України «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

Відповідно до ст.21 вказаного вище Закону, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Згідно з п.п.3, 4, 7 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Відповідно до ст.1 зазначеного Закону, наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

- житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил;

- виконавець суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору;

- засіб обліку прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики;

- комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством;

- норми споживання кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування;

- споживач фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно зі ст.2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.

У ст.3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч.1 ст.14 вказаного Закону, залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи, зокрема, перша група - це житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Тарифи на газопостачання відносяться до першої групи.

Згідно з ч.1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.20 цього Закону, споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно з п.1 ч.2 ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Як зазначено у ч.1 ст.30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій.

При цьому, правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природнього газу».

Відповідно до гл.1 розд.1 Кодексу ГРС, Оператор ГРМ суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Отже, Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» (АТ «Волиньгаз) є Оператором ГРМ та здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно з положеннями ст.6 вказаного Закону та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.04.2012 № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», газорозподільні підприємства зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року (відповідно до абз.4 пп.«а» п.2 ч.1 ст.6 зі змінами, внесеними згідно із Законом від 21.12.2017 «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», - тільки для приготування їжі - до ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Як встановлено судом, позивач є споживачем природного газу, а відповідач - Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.

Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору розподілу природного газу, що є у загальному доступі на офіційному сайті АТ «Волиньгаз», цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України.

Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог ст.ст.633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, який використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі ГРС.

Судом встановлено, що позивач приєднався до вказаного Типового договору розподілу природного газу, оскільки щомісячно споживає природний газ та щомісячно сплачує рахунки за спожитий природний газ.

Права та обов`язки споживачів чітко визначені Типовим договором, а саме розділом ІІІ «Умови передачі природного газу Споживачу», розділом V «Порядок обліку природного газу, що передається Споживачу», розділом VІ «Порядок розрахунків» та розділом VІІ «Права і обов`язки Сторін».

Згідно з пунктом 2.1 цього Типового договору, АТ «Волиньгаз» взяло на себе зобов`язання надати позивачу послугу з розподілу природного газу, а позивач взяли на себе зобов`язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором.

Відповідно до вимог ст.526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

У ч.1 ст.626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За положеннями постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №150 від 28.12.2011 «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу» (з 2011 року по 31 травня 2017 року) до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб. м природного газу.

Згідно з додатком №1 до вказаної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1000 куб. м природного газу, які становили 6,96 грн., а згідно з додатком №1 до постанови №1625 від 27.09.2016, у структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 куб. м становлять 25,20 грн.

Оскільки позивач сплачував за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, тому, на думку суду, відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі.

Доводи представника відповідача про те, що у будинку позивача встановлений загальнобудинковий вузл обліку газу, а тому відсутні підстави для встановлення у помешканні позивача індивідуального лічильника за кошти відповідача, суд вважає безпідставними, оскільки встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу не звільняє відповідача від обов`язку встановити у помешканні позивача індивідуальний лічильник газу за кошти відповідача.

Також суд звертає увагу, що встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу здійснено відповідачем у односторонньому порядку, без врахування волевиявлення позивача на індивідуальний лічильник газу, який сплачував за газопостачання за тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення індивідуального лічильника газу, є порушенням його прав.

Беручи до уваги, що позивач виконував обов`язок щодо сплати отриманих послуг, у тариф яких включено і вартість та роботи зі встановлення індивідуальних лічильників газу населенню, суд вважає, що вимоги ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» мають вищу юридичну силу, ніж рішення Національної комісії, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Ці вимоги зобов`язують відповідача забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі.

Отже, за змістом статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» вбачається обов`язок встановлення відповідними суб`єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу.

Відмова відповідача встановити індивідуальний лічильник позивачу суперечить вимогам законодавства, порушує права позивача.

З урахуванням вимог статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» волевиявлення позивача на встановлення індивідуального лічильника газу не може бути порушеним.

Таким чином, суд приходить до висновку, що задоволення вимог позивача про визнання за ним право на забезпечення індивідуальними безкоштовним газовим лічильником за рахунок відповідача буде відповідати зазначеній державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивача з отримання послуги по газопостачанню.

Встановлення позивачу індивідуального лічильника забезпечить оплату того об`єму газу, який він спожив, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість.

Вирішуючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суд вважає за необхідне керуватися частиною першою статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним. Разом з тим, як установив суд, відповідач не вживав жодних заходів для фінансування таких робіт за рахунок будь-якого бюджету.

Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком, зробленим Великою Палатою Верховного Суду у справі №755/18006/15-ц від 04.07.2018.

Отже, на підставі наведеного вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо визнання за ним права на забезпечення індивідуальними, безкоштовними газовим лічильником за рахунок АТ «Волиньгаз» є обґрунтованими, а пропозиція АТ «Волиньгаз» про встановлення індивідуального лічильника газу за власні кошти є такою, що суперечить вимогам статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком, зробленим Великою Палатою Верховного Суду у справі №214/2435/17 від 07.11.2018.

Вирішуючи вимогу про зобов`язання АТ «Волиньгаз», за свій рахунок в термін до 01.01.2021 р. здійснити встановлення в квартирі позивача індивідуального газового лічильника суд виходить з наступного.

Згідно з положеннями статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року №259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», газорозподільні підприємства зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року.

19 січня 2018 року набрав чинності Закон України №2260-УІІІ від 21 грудня 2017 року, яким були внесені зміни до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку газу» щодо встановлення споживачам індивідуальних лічильників природного газу.

Зокрема, передбачено термін встановлення лічильників та визначено, що встановлення лічильників газу споживачам, у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується тільки для приготування їжі, здійснюється до 01 січня 2021 року.

Оскільки судом визнано за позивачем право на забезпечення індивідуальним, безкоштовним газовим лічильником за рахунок АТ «Волиньгаз», котрий повинен бути встановлений АТ «Волиньгаз» у квартирі позивача до 01.01.2021 р. і даний строк не настав, тому на час ухвалення рішення у справі відсутні підстави для зобов`язання відповідача здійснити встановлення індивідуального газового лічильника.

Суд звертає увагу, що визнання за позивачем право на забезпечення індивідуальним, безкоштовним газовим лічильником за рахунок АТ «Волиньгаз», зобов`язує відповідача встановити у квартирі позивача такий лічильник до 01.01.2021 р.

Лише у випадку не встановлення відповідачем лічильника газу у квартирі позивача до 01.01.2021 р., буде порушено право позивача на встановлення індивідуального лічильника і він вправі буде звернутись до суду за захистом свого порушеного права, вибравши такий спосіб захисту, як зобов`язання відповідача вчинити дії (встановити лічильник газу).

Крім того, суд прийшов до висновку, що безпідставною є вимога позивача про визнання незаконним встановленого режиму нарахування об`ємів спожитого природного газу згідно з показаннями загальнобудинкового прибору обліку газу, оскільки АТ «Волиньгаз» зобов`язано до 01.01.2021 року встановити в квартирі позивача індивідуальний газовий лічильник і до цього часу нарахування об`ємів спожитого природного газу здійснюється згідно з показаннями загальнобудинкового прибору обліку газу.

Відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів», позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні з даним позовом.

Оскільки позов задоволено частково, а позивач звільнений від сплати судового збору, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог, що становить 768,40 грн.

Керуючись ст.ст. 12,81,89,265 ЦПК України, суд,

ухвалив:

позов задовольнити частково.

Визнати право за побутовими споживачем природного газу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає в кв. АДРЕСА_3 , на забезпечення індивідуальними безкоштовним газовим лічильником за рахунок АТ «Волиньгаз».

В решті позову відмовити.

Стягнути з АТ «Волиньгаз» в користь держави судовий збір у розмірі 768,40 гривень.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий:/підпис/

Згідно з оригіналом.

Суддя А.А. Каліщук