Справа № 558/273/18
номер провадження 2/558/4/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2019 року Демидівський районний суд

Рівненської області

в складі:

одноособово суддя Олексюк А.О.,

секретар судових засідань Свереп`юк А.М.,

з участю:

представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Шевчука В.М.,

представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Панчини П.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення їх з займаного житлового приміщення без надання їм іншого жилого приміщення.

В обгрунтування позову позивачка ОСОБА_1 зазначила, що по АДРЕСА_1 на її ім`я зареєстровано житловий будинок. Позивачка є наймачем даного будинку, на неї відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . В даному будинку з жовтня 2016 року проживає її прийомний син ОСОБА_2 разом із своєю дружиною ОСОБА_3 . Останнім часом проживання разом з відповідачами стало для позивачки нестерпним. Вони систематично порушують правила співжиття, постійно випивають, вчиняють сварки, виганяють її з будинку. ОСОБА_2 вчиняє стосовно позивачки фізичне насильство шляхом умисного нанесення побоїв, тілесних ушкоджень, що призвело до порушення її фізичного здоров`я, наносить шкоду її честі і гідності.

4 вересня 2017 року позивачка звернулась в Демидівське ВП Дубенського ВП ГУНП в Рівненській області з заявою про побиття та вчинення насильства. Незважаючи на те, що ОСОБА_2 було вчинено відносно неї кримінальне правопорушення, органами поліції стосовно нього було складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП. Постановою Демидівського районного суду від 22.09.2017 року ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні насильства в сім`ї, йому призначено адміністративне стягнення у виді громадських робіт на строк 30 год.

Після цього прийомний син з дружиною не стали на шлях виправлення і продовжують знущатися над позивачкою, погрожуючи фізичною розправою, ображають нецензурною лайкою, заявляючи, що "виживуть" її з будинку.

Своєю антигромадською поведінкою, відповідач унеможливлює проживання з позивачкою в одному будинку, а неодноразові попередження, вжиті судом, органами місцевого самоврядування та правоохоронними органами не вплинули на його поведінку.

На прохання позивачки переїхати в інше житло, відповідачі відмовились, хоча їй відомо, що в м.Гірське Луганської області у сім`ї відповідача є власна квартира.

За таких обставин, позивачка змушена звернутись до суду з заявою про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з житлового будинку, так як вони порушують її право на спокійне життя, завдають моральних та фізичних страждань; їх аморальна поведінка негативно впливає на стан її фізичного та психічного здоров`я.

Під час розгляду справи в суді позивачка та її представник адвокат Шевчук В.М. позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві. Позивачка в суді пояснила, що не бажає разом проживати зі своїм сином, якого усиновила. До його дружини ОСОБА_3 претензій особливих немає. Будинок повністю належить їй і її син не має на нього ніякого права. У нього є квартира в Луганській області, однак вони не хочуть там проживати. ОСОБА_2 постійно створює проблеми, ображає її, вона часто ночує в сусідів, він обмежує її в доступі до користування господарством.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позов не визнали, подавши відзив на нього, просять у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю у зв`язку з необгрунтованістю та недоведеністю позовних вимог та стягнути з ОСОБА_1 на їхню користь судові витрати, які пов`язані за наданням правничої допомоги в розмірі по 1000 грн. кожному. Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, так як вважає, що має законне право на частину вищезазначеного житлового будинку з надвірними будівлями, оскільки позивачка є його матір`ю і житловий будинок з надвірними будівлями побудували спільно ще з його дідом та бабою. Правовою підставою для відмови в задоволенні позову відповідачі вважають є норма ст.391 ЦК України захист права власності від порушень не пов`язаних з позбавленням володіння. Власник майна має вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. Батько відповідача ОСОБА_2 помер в 1993 році, а тому останній, як і його мати має право на частину житлового будинку, оскільки після його смерті проживав з матір`ю і фактично прийняв спадщину. Ним відкрито спадкову справу після смерті батька. В 1994 році, ОСОБА_2 виїхав на постійне місце проживання в Луганську область, де працював на шахті до досягнення пенсійного віку. Після того, як розпочались бойові дії на Донбасі з м.Гірського Попаснянського району Луганської області відповідачі вимушені були змінити місце проживання, як внутрішньопереміщені особи та переїхати на постійне місце проживання в батьківську хату. Іншого місця, де б вони могли проживати вони не мають.

Разом з тим, відповідачі не визнали і твердження позивачки відносно того, що вони систематично порушують правила співжиття, постійно випивають, вчиняють сварки та виганяють її з дому. Вважають, що вона не довела даних обставин.

У подальшому відповідачі звернулись до суду з заявами про розгляд даної справи без їхньої участі /а.с.127, 137/.

Під час розгляду справи в суді, представник відповідачів адвокат Панчина П.Є. додатково пояснив, що на сьогодні відповідач ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на 1/2 частину житлового будинку та господарських будівель в АДРЕСА_1 , про що підтвердив витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Його ніхто не може позбавити права власності на його житло, шляхом виселення. В суді не доведено, що відповідач ОСОБА_2 псує чи нищить вказане майно, чи заважає в ньому проживати позивачці, оскільки останнім часов взагалі перебуває у своїх дітей в Луганській області. Вважає, що позивачка сама провокує суперечки між ними, його дружина ОСОБА_3 готувала їй постійно їсти, доглядала , коли вона хворіла. Відповідачі постійно допомагали ОСОБА_1 по господарству, обробляли город.

Заслухавши пояснення позивачки, відповідачів та представників сторін, заслухавши показання свідків, вивчивши матеріали справи, повно та об`єктивно дослідивши докази по справі та оцінивши їх, суд дійшов наступних висновків.

Суд вирішив справу в межах заявлених позивачкою позовних вимог та на підставі доказів, наданих учасниками справи.

До початку розгляду справи по суті під час підготовчого судового засідання за клопотанням позивачки ОСОБА_1 було вирішено клопотання щодо виклику свідків, до матеріалів справи долучено клопотання про вирішення спору за наявними матеріалами. За клопотанням представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Шевчука В.М. було долучено до справи письмові докази: витяг із медичної картки ОСОБА_1 ; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та копії рапортів Демидівського ВП про реєстрацію заяв ОСОБА_1 .

За клопотанням відповідачів було долучено до матеріалів справи: характеристики та витяг з реєстру спадкових справ, а також вирішено питання щодо допиту свідків зі сторони відповідачів.

Судом не вирішувалося питання про забезпечення доказів, не вживалися заходи забезпечення позову.

За клопотанням представника відповідачів адвоката Панчини П.Є. ухвалою суду від 22 листопада 2018 року було зупинено провадження по справі до розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Демидівської селищної ради та до приватного нотаріуса Млинівського районного нотаріального округу Мойсеєвої А.В. про набуття права на частину житлового будинку та внесення змін до державної реєстрації прав власності, до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 558/690/18 /а.с.100/.

24 вересня 2019 року провадження по справі було поновлено так як цивільну справу, у зв`язку з якою було зупинено провадження розглянуто і рішення суду набрало законної сили.

11 листопада 2019 року за клопотанням представника відповідачів адвоката Панчини П.Є. було долучено до матеріалів справи копію Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.10.2019 року.

В судовому засіданні було допитано свідків.

Свідок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в суді показали, що в сім`ї ОСОБА_6 є напружені відносини , однак це не є підставою для виселення ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_3 з будинку. Він може , коли вип`є алкоголь, сказати непристойні слова в адресу своєї матері, однак ніколи не чули, щоб ОСОБА_2 бив свою матір чи дебоширив. Іноді вона сама провокує суперечки.

Свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 суду показали, що відповідач ОСОБА_2 ображає свою матір ОСОБА_1 , не допомагає їй по господарству, бувають випадки, що б`є її, обзиває нецензурними словами. Бабця часто ночує в сусідів, бо дуже боїться його. Раніше таких випадків не було, або ж дуже рідко, а після того, як ОСОБА_1 прописала його в своєму будинку, ОСОБА_2 став поводити себе неправомірно по відношенню до своєї старенької матері, говорити, що він там господар, а вона ніхто. Свідки всі пояснили, що останнім часом відносини в сім`ї вкрай напружені, за стареньку матір ніхто не дбає. Від отриманих побоїв ОСОБА_1 перебувала в лікарні на стаціонарному лікуванні. ОСОБА_1 часто ночує в своєї сусідки ОСОБА_7 , оскільки боїться свого сина ОСОБА_2 , який часто зловживає спиртними напоями та вчиняє дебоші.

Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що власниками житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Зокрема, відповідно до довідки, виданої виконкомом Княгининської сільської ради Демидівського району Рівненської області, згідно запису в погосподарській книзі № 5, особового рахунку № НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 зареєстровано житловий будинок з господарськими будівлями /а.с.5/. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що в АДРЕСА_1 / а.с.67/. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер витягу 183565616, за ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності зареєстровано право власності на Ѕ частку житлового будинку з прилеглими до нього господарськими приміщеннями, що по АДРЕСА_1 /а.с.130/.

Питання пов`язані з користуванням жилими приміщеннями в будинках належних громадянам на праві приватної власності, врегульовано Конституцією України, нормами глави 6 розділу 3 Житлового кодексу та ст. ст. 317, 321, 383 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. (ч.ч.1,2,3 ст.319 ЦК України).

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 155 Житлового кодексу передбачено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Отже, право приватної власності особи на нерухоме майно, зокрема і на житловий будинок, суворо охороняється Законом.

Відповідно до ст.8 Європейської конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод " кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

Позивачка у своїй позовній заяві, підставами для виселення відповідачів з житлового будинку зазначає те, що відповідачі систематично порушують правила співжиття, роблять неможливим її проживання разом з ними в одному будинку; заходи запобігання та громадського впливу виявились безрезультатними відповідачі ніяким чином на них не реагують, а також те, що вона не має можливості мати інше житло. Тобто з даними вимогами позивачка звернулась до суду в порядку ст. 116 Житлового кодексу.

У підтвердження обгрунтування позову щодо неправомірної поведінки відповідача ОСОБА_2 позивачкою надано постанову Демидівського районного суду Рівненської області від 22 вересня 2017 року про притягнення ОСОБА_2 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП і накладення стягнення у виді громадських робіт /а.с.6/, рапорти працівників поліції щодо повідомлення про надходження заяви ОСОБА_1 про притягнення її сина ОСОБА_2 до відповідальності /а.с.64-66/ та витяг з медичних документів відносно ОСОБА_1 з приводу нанесення її сином ОСОБА_2 тілесних ушкоджень /а.с.68/. З приводу цього судом було допитано ряд свідків.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею ч.1 та ч.2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ст.ст. 9, 109 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Згідно ч. 1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як пояснив в суді представник відповідачів адвокат Панчина П.Є., до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ніколи не застосовувалися заходи попередження або заходи громадського впливу, щодо можливого виселення без надання іншого житла. Позивачкою також не надано суду таких доказів. ОСОБА_2 лише один раз було притягнуто судом до адміністративної відповідальності за насильство в сім`ї по відношенню до своєї матері і такі дії не носили систематичного характеру.

Крім того, відповідно до ст. 157 Житлового кодексу, членів сім`ї власника будинку ( квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення проводиться в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

На дану норму закону посилається позивачка в своїй позовній заяві та під час розгляду справи в суді, як на підставу виселення. Однак , судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , не зважаючи на те, що є членом сім`ї ОСОБА_1 є співвласником будинку (1/2 частка будинку з надвірними будівлями), з якого позивачка його просить виселити.

Щодо відповідачки ОСОБА_3 , то вона є дружиною ОСОБА_2 тобто членом його сім`ї і проживає з ним у будинку, що йому належить на праві приватної власності (1/2 частка).

Отже докази подані позивачкою щодо предмету доказування не можуть бути підставою для виселення відповідачів з будинку, який належить відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності з позивачкою ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов"язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Згідно попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , понесено витрати на надання правничої допомоги, сплачено гонорар в розмірі 2000 грн.( по 1000 грн. кожен), що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру №42, №43 ( а.с.26, 30, 33 ). Відповідно до вище вказаної норми ЦПК, дані витрати підлягають стягненню з позивачки на користь відповідачів.

На підставі наведеного, відповідно до ст.41 Конституції України, ст. ст. 9, 116, 157 Житлового кодексу України, ст. ст. 317, 321, 383 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 13, 76, 77, 79, 80, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (місце реєстрації АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок ( по одній тисячі гривень кожному ) витрат, понесених на професійну правничу допомогу.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Рівненського апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 20. 11.2019 року.

Суддя