ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року м. Херсон

справа № 667/2549/13-ц

провадження № 22-ц/819/1419/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Склярської І.В.,
Чорної Т.Г.,
секретарГеленко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комсомольського районного суду м.Херсона у складі судді Гуцалюка О.В. від 10 червня 2013 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У квітні 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначило про те, що 03.03.2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, а 28.01.2010 року - додаткову угоду до нього, за умовами яких ОСОБА_2 було надано споживчий кредит в сумі 29 456,00 доларів США строком до 03.03.2016 року зі сплатою 14,9 % річних.

ОСОБА_2 зобов`язався повертати кредит та сплачувати щомісячно відсотки за користування кредитом у порядку та строки, встановлені договором.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та додатковою угодою до нього 28 січня 2010 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки, згідно з умовами якого остання зобов`язалась відповідати перед кредитором за виконання позичальником всіх зобов`язань за кредитним договором в тому ж об`ємі, що і позичальник та солідарно з ним.

Також в забезпечення виконання зобов`язань за договорами 03 березня 2008 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за умовами якого предметом іпотеки є нерухоме майно нежитлове приміщення, офіс загальною площею 42,3 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилаючись на порушення відповідачами договірних зобов`язань, в результаті чого станом на 27.02.2013 року виникла заборгованість в сумі 35 812,51 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 286 249,40 грн, яка складається з: пені за порушення строків платежів по кредиту та зі сплати відсотків у сумі 81,82 доларів США (еквівалент 653,98 грн), заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом в сумі 2 572,85 доларів США (еквівалент 20 564,81 грн), штрафу за порушення положень кредитного договору в сумі 7 364,00 доларів США (еквівалент 58 860,45 грн), заборгованості по кредиту в сумі 25 793,84 доларів США (еквівалент 206 170,16 грн), позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь заборгованість у розмірі 35 812,51 доларів США, а також витрати зі сплати судового збору в сумі 2862,49 грн.

Рішенням суду від 10 червня 2013 року позов задоволено.

Суд вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційний скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, зазначаючи, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що вона є особою, яка не була залучена до участі у справі та не мала можливості здійснити захист своїх прав, порушення яких вбачає у неправильно визначеному до стягнення з відповідачів розмірі кредитної заборгованості, в той час як боргові зобов`язання її чоловіка виконуються за рахунок спільно набутого в шлюбі з нею майна.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги щодо наведених в ній обставин вирішення судом питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційне провадження підлягає закриттю з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що оскаржуваним ОСОБА_1 судовим рішенням від 10 червня 2013 року стягнуто солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 35 812,51 доларів США, що в еквіваленті складає 286 249,40гривень.

ОСОБА_1 , яка перебуває із ОСОБА_2 у шлюбі, зареєстрованому в установленому законом порядку 10 березня 1973 року, оскаржуючи вказане рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку як особа, яка не брала участі у справі, апеляційну скаргу обґрунтувала тим, що вона повністю не згодна із сумою нарахованих відсотків, заборгованості за кредитом, штрафу та пені. При цьому доводів щодо спростування висновків суду в цій частині або інших, ніж наведені позивачем, розрахунків заборгованості апеляційна скарга не містить.

Аргументи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що ОСОБА_1 є співвласником майна боржника у кредитних правовідносинах, за рахунок якого відбувається виконання судового рішення, а тому мала право «відстоювати свої законні права» у судовому процесі.

Відповідно до положень статті 352 ЦПК України право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково мають, зокрема, особи, які не брали участі в справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Аналогічні положення містила стаття 292 ЦПК України в редакції закону, що діяла на час ухвалення судом першої інстанції рішення в даній справі.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За загальним правилом, встановленим статтями 11-14 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 ЦК України).

Діюче в Україні законодавство не містить поняття « законного інтересу» чи «інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства».

У справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України ухвалив Рішення від 01.12.2004 року №18-рп/2004, яким визначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальним засадам.

Спірні правовідносини, що були предметом судового розгляду в даній справі, виникли із договору кредиту, стороною якого ОСОБА_1 не була, а звідси,- у неї відсутні права та обов`язки щодо отримання кредитних коштів та виконання зобов`язань за цим договором.

Опосередковано такі права та обов`язки могли виникнути на підставі норм сімейного права, зокрема, частини четвертої статті 65 СК України, за якою договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Проте, зважаючи на предмет та підстави пред`явленого банком позову, наведені у частині четвертій статті 65 СК України обставини суд не встановлював та обов`язок щодо повернення кредитних коштів на ОСОБА_1 як другого із подружжя позичальника не покладав.

Згідно із статтею 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Оскарживши рішення суду про стягнення кредитної заборгованості за укладеним її чоловіком ОСОБА_2 договором кредиту, ОСОБА_1 не доводила, що в процесі примусового виконання цього рішення стягнення накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя з тих підстав, що договір був укладений позичальником в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби, а зазначила про те, що в забезпечення виконання ОСОБА_4 зобов`язань за кредитним договором банк «Надра» уклав з нею договір поруки, а з ОСОБА_2 за її як дружини згодою - договір іпотеки, предметом якого є придбане у період перебування у зареєстрованому шлюбі з нею нерухоме майно.

На думку колегії суддів, перебування Шевчук О.Є. у договірних відносинах з позивачем щодо забезпечення виконання зобов`язань за кредитних договором її чоловіком свідчить про те, що у неї на підставі цих правочинів виникли цивільні права та обов`язки, однак вони не були предметом розгляду в даній цивільній справі.

Банк не пред`являв до ОСОБА_1 вимог як до поручителя і не порушував питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 не є особою, до якої в установленому законом порядку позивачем заявлені вимоги, або особою, на права та обов`язки якої щодо однієї із сторін може вплинути і вплинуло рішення суду, а тому не повинна була брати участь у справі та у неї відсутнє право апеляційного оскарження.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 362 ЦПК України суд закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Дійшовши висновку, що ухваленим в справі рішенням суду не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що з часу вирішення даного спору пройшло більше шести років, протягом яких учасники справи, зокрема, відповідачі не реалізували наявне у них право апеляційного оскарження рішення суду та не довели необґрунтованість чи неправильність висновків суду, в тому числі, щодо визначеного кредитором розміру кредитної заборгованості.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України, яка регламентує принцип верховенства права у цивільному судочинстві, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Ryabykh v. Ryssia»). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

Строк апеляційного оскарження поновлений ОСОБА_1 з метою перевірки наявності наведених нею підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, однак ні в апеляційній скарзі, ні в процесі судового розгляду справи ОСОБА_1 не навела доводів про те, що в процесі примусового виконання судового рішення були вчинені виконавчі дії, які спонукали її здійснювати захист своїх прав шляхом апеляційного оскарження ухваленого щодо її чоловіка рішення через такий значний проміжок часу після розгляду справи судом першої інстанції. Нею не наведено жодної обставини, яка б давала підстави вважати, що її звернення до суду про перегляд судового рішення в апеляційному порядку зумовлено особливими і непереборними обставинами та виключили можливість робити висновок про те, що вчинена нею процесуальна дія має на меті повторне слухання справи і постановлення нового рішення.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що в даній справі відсутні підстави для відходу від принципу остаточності судового рішення, яким не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , тому відкрите за поданою нею скаргою апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту третього частини першої статті 362 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись статтею 362 ЦПК України, суд

ухвалив:

Апеляційне провадження, відкрите за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , на рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 10 червня 2013 року, закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: І.В. Склярська

Т.Г. Чорна

Повний текст постанови складено 22 листопада 2019 року

Суддя Л.В. Пузанова