У Х В А Л А

21 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 299/3215/17

провадження № 61-20608ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Петрова Є.В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області та постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулася у Виноградівський районний суд Закарпатської області із позовом до ОСОБА_1 , в якому після уточнень такого просила визнати за нею право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та конструктивних елементів у незавершеному будівництвом будинку з надвірними спорудами.

Уточнені вимоги позивача мотивовано тим, що з 07 серпня 2010 року і до 13 липня 2017 року позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після розірвання шлюбу залишились проживати з позивачем. Рішенням Олешницької сільської ради за № 35 від 04 травня 2005 року відповідачу виділена земельна ділянка площею 0,15 га для будівництва та обслуговування індивідуального будинку по АДРЕСА_1 , на якій в 2013 році вони з відповідачем, як подружжя, розпочали будівництво будинку і на даний час будинок з надвірними спорудами незавершений будівництвом, процент готовності 76%. Позивач вважає, що має право на 1/2 частину будівельних матеріалів та конструктивних елементів недобудованого спірного будинку, оскільки за 7 років їхнього сімейного життя відповідач працював в загальному лише один рік: один раз їздив на заробітки в Чехію та один раз в Москву. Кожного року позивач їздила в Чехію на заробітки, де працювала по півроку, що стверджує закордонним паспортом, а зароблені кошти вкладала в будівництво. Коли в 2013 році розпочалось будівництво будинку відповідача вдома не було. Він приїхав з Москви, то фундамент вже був готовий. Виконувати роботу по будівництву їм допомагали батьки та рідні брати позивачки.

Рішенням Виноградівського районного суду від 28.05.2019 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та конструктивних елементів, а саме: фундаменту з бетону, стін з бетону та блоків, покрівлі з металочерепиці, перекриття дерев`яне, підлогу з глинобу та приміщення котельні в якому є фундамент з бетону та стін з бетону і блоків у незавершеному будівництвом будинку з надвірними спорудами з процентом готовності 76 (сімдесят шість) відсотків по АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,15 га для будівництва та обслуговування цього будинку. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем доведено, що сторони розпочали будування житлового будинку АДРЕСА_1 за час шлюбу, зазначений житловий будинок готовністю 76% вважається майном, яке набуте подружжям.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Виноградівського районного суду від 28 травня 2019 року - без змін.

13 листопада 2019 року через засоби поштового зв'язку ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області та постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій ухвалюючи оскаржувані судові рішення порушили норми процесуального та матеріального права.

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено що з 1 січня 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 1 921,00 грн.

Зазначений перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Частина перша статті 274 ЦПК України визначає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються: малозначні справи і справи, що виникають з трудових відносин, а згідно частини другої цієї статті - може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.

Системний аналіз частини шостої статті 19, статті 274 ЦПК України дає підстави для висновку, що малозначними у цивільному процесі є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними (за виключенням справ, які мають розглядатися тільки за правилами загального позовного провадження) та які фактично можна поділити на: справи, у яких ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності з ціною позову, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, у яких не можливо встановити ціну позову (немайнові вимоги), за виключеннями відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України та пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує критерії, визначені в частині третій статті 274 ЦПК України, а саме: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України, суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду.

Предметом спору у зазначеній справі є поділ майна подружжя та визнання права власності за позивачем на Ѕ незавершеного будівництва будинку з надвірними будівлями вартістю 274 804,00 грн і визнання права власності на Ѕ частину будівельних матеріалів та конструктивних елементів вартістю 338 151,60 грн, що разом складає - 612 955,60 грн.

Предметом позову в даній справі є вимоги, що випливають із сімейних правовідносин, щодо поділу спільного майна подружжя, правове регулювання, яких не представляє складності у зв`язку зі сталістю законодавства та судової практики, а тому є справою незначної складності і не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Верховним Судом також ураховано, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій постановлено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Підстав, за яких судові рішення, постановлені у зазначеній справі можливо віднести до випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, судом не встановлено і заявник на такі не посилається.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалені у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області та постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовити.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Петров