Справа № 428/8901/18
Провадження №2/428/1507/2018
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2019 року Сєвєродонецький міський суд

Луганської області у складі:

головуючого судді Юзефовича І.О.

при секретарі Продченко О.А., Бондаренко І.С.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сєвєродонецька цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» м. Сєвєродонецьк Луганської області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з цивільним позовом до ДП «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» м. Сєвєродонецьк Луганської області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, мотивуючи вимоги тим, що 08.06.2017р. позивача ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади на підприємстві відповідача відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку зі вступом на військову службу. Підставою для звільнення були контракт. А також витяг з наказу командира в/ч. Однак, позивач ОСОБА_1 не погоджується зі своїм звільненням та вважає його проведеним з порушенням норм чинного законодавства України, оскільки на нього розповсюджувались гарантії, передбачені ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», КЗпП України, ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Тому, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду і просить суд: 1) визнати незаконним та скасувати наказ виконавчого директора ДП «СТЕЦ» №121-к від 08.06.2017 щодо звільнення ОСОБА_1 ; 2) поновити ОСОБА_1 на посаді електромонтера з випробувань та вимірювань 4 групи кваліфікації електричного цеху ДП «СТЕЦ»; 3) стягнути з ДП «СТЕЦ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

28.08.2018р. до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача ДП «СТЕЦ», який мотивовано тим, що ДП «СТЕЦ» при звільненні позивача ОСОБА_1 додержано норми законодавства. До того, ж ДП «СТЕЦ» просить суд застосувати строки позовної давності, оскільки строк для звернення позивача з відповідним позовом сплив 08.07.2017р., а до суду позивач звернувся 25.07.2018р.. Тому, просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 у вступному слові пояснив, що 26.04.2017р. він уклав контракт на проходження військової служби. Документи до відділу кадрів передав приблизно у середині травня 2017р., через два тижні йому подзвонили та повідомили про звільнення. 25.07.2017р. засобом поштового зв`язку він отримав належну йому трудову книжку та копію наказу про звільнення. До суду він звернувся через рік після звільнення, оскільки знаходився у відрядженні, що можливо підтвердити відряджу вальним листом. На його думку, він може звернутись до суду з позовом протягом усього строку дії контракту про військову службу. Підпис у відомості про отримання трудової книжки стоїть його, він не заперечує цю обставину, однак ці події відбувались не 08.06.2017р., а після 19.07.2017р., оскільки саме 17.09.2017р. він приїжджав до м. Сєвєродонецьк Луганської області. Не догледів, що підписував.

Представник позивача ОСОБА_2 у вступному слові позовні вимоги підтримав, додатково пояснив, що відповідачем було порушено гарантії трудових прав позивача ОСОБА_1 , а його звільнення не відповідає положенням чинного законодавства України.

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до копії трудової книжки серія НОМЕР_1 , ОСОБА_1 звільнений 08.06.2017р. з ДП «Сєвєродонецька ТЕЦ» у зв`язку зі вступом на військову службу, п. 3 ст. 36 КЗпП України (наказ №121-к від 08.06.2017р.). Відповідно до копії наказу виконавчого директора Державного підприємства «Сєвєродонецькатеплоелектроцентраль» №121-к від 08.06.2017р., звільнено ОСОБА_1 08.06.2017р. у зв`язку зі вступом на військову службу, п. 3 ст. 36 КЗпП України, підстава контракт про проходження військової служби від 26.04.17 б/н; витяг з наказу командира в/ч пп НОМЕР_2 від 26.04.17 №91. Відповідно до копії Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу б/н від 26.04.2017р., укладеного між Міністерством оборони України в особі командира військової частини пп НОМЕР_2 ОСОБА_3 з одного боку та громадянина України (військовослужбовець) ОСОБА_1 , ОСОБА_1 добровільно бере на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку Контракту (три роки). Відповідно до копії Витягу з наказу командира військової частини пп НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 26.04.2017р. №91, солдата ОСОБА_1 , вважати таким, щ 26.04.2017р. справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою. Відповідно до копії особової картки працівника ДП «СТЕЦ» (табельний номер 2943, і.н. НОМЕР_3 ), 08.06.2017р. трудова книжка ОСОБА_1 (серія НОМЕР_1 ) видана йому особисто, про що свідчить його підпис.

Таким чином, судом було встановлено, а сторонами не оспорюється, що відповідно до наказу №121-к від 08.06.2017р. ОСОБА_1 звільнено з посади електромонтера з випробувань та вимірювань 4 групи кваліфікації електричного цеху ДП «СТЕЦ» згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу. Спірним у даній цивільній справі, являється на думку позивача ОСОБА_1 , його звільнення саме за п. 3 ст. 36 КЗпП України без дотримання гарантій встановлених ст. 119 КЗпП України, а також положень ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог, суд враховує наступне.

Відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є зокрема призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Отже, враховуючи вищевикладені положення чинного законодавства України, якими встановлено, що за працівниками прийнятими на військову службу за контрактом на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності, а також ту обставину, що позивачем ОСОБА_1 26.04.2017р. було укладено з Міністерством оборони України контракт б/н про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу строком дії по 26.04.2020р., то звільнення позивача ОСОБА_1 за п. 3 ст. 36 КЗпП України суперечить положенням КЗпП України, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 є обґрунтованими.

Разом з тим, суд зазначає наступне.

За змістом ч.1 ст. 3 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.

Отже, строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України.

Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права.

Так, ч.1 ст. 233 КЗпП України, підтверджує визнання тримісячного строку як загального строку для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників. Разом з тим виняток ця стаття встановлює для спорів про звільнення.

Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі.

Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк.

Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника.

В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення.

Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Аналогічні правові позиції викладені у постанові Верховного Суду України від 06.04.2016р. у справі за №6-409цс16 та постанові Верховного Суду України від 05.07.2017р. у справі за №6-1033цс17.

Отже, судом встановлено, що строк для пред`явлення позову, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено позивачем ОСОБА_1 без поважних причин, оскільки трудову книжку із записом наказу про звільнення позивач ОСОБА_1 отримав 08.06.2017р., про що в книзі обліку трудових книжок міститься особистий підпис позивача (а.с. 23), інших відомостей матеріали справи не містять, також суд не може прийняти до уваги посилання позивача ОСОБА_1 на перебування у цей час у відрядженні, оскільки ним не було надано суду жодного доказу на підтвердження зазначеної обставини. До суду позивач ОСОБА_1 звернувся через свого представника ОСОБА_2 25.07.2018р., при цьому клопотання про поновлення пропущеного строку позивачем ОСОБА_1 або його представником ОСОБА_2 не заявлялось.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позовних вимог відмовлено у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору у відповідності до вимог чинного законодавства України, доказів понесення відповідачами витрат, пов`язаних з розглядом справи суду не надано, у зв`язку із чим судові витрати, які підлягають розподілу, у цій справі відсутні. Тому суд приходить до висновку про необхідність віднесення сплати судового збору (компенсування) у розмірі 704,80грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 15, 43-44, 47-49, 81, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , і.н. НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серія НОМЕР_4 ) до Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» (, місце знаходження: 93403, Луганська область, м. Сєвєродонецьк) про визнання незаконним та скасування наказу №121-к від 08.06.2017р. щодо звільнення, поновлення на посаді електромонтера з випробувань та вимірювань 4 групи кваліфікації електричного цеху, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Віднести сплату судового збору (компенсувати) у розмірі 704,80грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Луганського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя І. О. Юзефович