ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8992/19 Справа № 211/316/19 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання : Чубіна А.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 серпня 2019 року, ухвалене суддею Ніколенко Д.М. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 08 серпня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в якому просив суд визнати за ним в порядку набувальної давності право власності на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначив, що в період з 1997 р. по 2009 р. він працював в органах внутрішніх справ України. Рішенням громадської житлової комісії Довгинцівської районної від 11 листопада 2003 року йому дозволено заселення в однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , де він і став проживати з листопада 2003 року та проживає до цього часу. У вересні 2018 року йому стало відомо, що право спільної сумісної власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачами на підставі розпорядження УЖКГ Криворізького виконкому № Д 2855 від 23.11.1993 р. Правовстановлюючий документ на квартиру у нього відсутній, з відповідачами він контакту не має. Вважає, що приміщення, яке він отримав в законному порядку, є його власністю, хоча і формально належить іншим особам, яких він ніколи не бачив, з питаннями підстав його проживання в квартирі до нього ніхто не звертався, тому беручи законність набуття його права проживання в квартирі та тривалість його проживання в ній, вважає себе фактичним власником цієї нерухомості та просить задовольнити заявлені вимоги.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 серпня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що ст.344 ЦК України не містить заборону на визнання права власності за набувальною давністю, якщо існує інший власник.

Вважає, що його позовні вимоги про визнання права власності за набувальною давністю доведені належними та допустимим доказами. Більше 10 років він проживав у спірній квартирі, здійснював витрати на її утримання, договору оренди не укладав.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно Витягу з протоколу № 12 від 11.11.2003 р. засідання громадської комісії Довгинцівської районної ради, за клопотанням відділу внутрішніх справ дозволено Дерусову Ігорю Миколайовичу заселення до однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , директору КЖП № 15 укласти з ОСОБА_1 договір оренди (а.с. 15).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними доказами добросовісності набуття спірного нерухомого майна, як необхідної обставини для визнання за ним права власності за набувальною давністю, яке на праві приватної власності належить відповідачам.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності.

Так, згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи є: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника,

При цьому, добросовісність володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач, як на підставу правомірності володіння майном посилався на те, що згідно Витягу з протоколу № 12 від 11.11.2003 р. засідання громадської комісії Довгинцівської районної ради, йому дозволено заселення до однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Колегія суддів зауважує, що згідно відомостей, що містяться в паспорті позивача, він з березня 2009 року мав зареєстроване місце свого проживання по АДРЕСА_2 , з 07 квітня 2009 року змінив місце свого проживання на АДРЕСА_3 , що спростовує його твердження про постійне місце проживання з листопада 2003 року в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.5).

Крім того, як видно як видно з протоколу №12 від 11 листопада 2003 року позивачу надано право користування спірною квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язано укласти договір оренди з КЖП №15, як правову підставу користування житловою площею.

Колегія суддів не приймає як належний та допустимий доказ копію Акту про проживання від 26 жовтня 2018 року, оригінал даного документа в матеріалах справи відсутній, підпис майстра дільниці, який підтверджує підписи мешканців не засвідчений директором комбінату благоустрою не скріплений печаткою підприємства, що ставить під сумнів достовірність викладених в ньому фактичних даних про проживання позивача ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.8).

Згідно інформації, наданої КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» № 565 від 03 квітня 2019 р., станом на 31.12.2012 р. право власності на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської Ради народних депутатів, згідно з розпорядженням № Д2855 від 23.11.1993 р. (а.с. 36).

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у статті 321 ЦК України.

Суд дав належну оцінку зазначеним обставинам та наданим позивачем доказам і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що він договір оренди не укладав, постійно з листопада 2003 року проживав у спірній квартирі, як правову підставу для задоволення позову, колегією суддів не приймаються до уваги, тому що не підтверджені належними та допустимим доказами. Відповідно до положення ст.344 ЦК України, для визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно, позивачем має бути доведено в сукупності такі обставини, як законний об`єкт володіння, добросовісність, відкритість, давність володіння і його безперервність, натомість позивачем не доведено усіх необхідних ознак.

Суд дав належну оцінку зазначеним обставинам та наданим позивачем доказів і дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність його вимог.

За таких обставин, передбачених законом підстав для визнання за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю немає та з метою недопущення порушення права власності законних власників ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: