РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/10110/19

Провадження № 22-ц/4815/1426/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»

розглянув в порядку письмового позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства "Акцент-Банк" Омельченко Є.В. на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 вересня 2019 року, ухваленого в складі судді Панас О.В., у м.Рівне, повний текст рішення виготовлено 2019 року, у справі №569/10110/19,

в с т а н о в и в :

У травні 2019 ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про захист прав споживачів та стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що що згідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24.04.2017р. по справі № 569/3761/17 за його позовом стягнуто з ПАТ АКЦЕНТ -БАНК на його користь банківський вклад у розмірі 5002 гривні 91 копійку, втрачену вигоду у розмірі 1462 гривні 33 копійки, інфляційні втрати у розмірі 843 гривні 98 копійок, три відсотки річних у розмірі 250 гривень 83 копійки, пеню у розмірі 91553 гривні 25 копійок, а всього 99113 (дев`яносто дев`ять тисяч сто тринадцять) гривень 30 копійок.

Зазначене рішення суду виконане відповідачем 10.09.2018 р, у зв`язку з цим, просив суд стягнути з відповідача на його користь 85029,11 грн, в тому числі: втрачена вигода 1321,66 грн; інфляційні втрати 797,82 грн; сума трьох відсотків річних 226,57 грн на підставі статті 625 ЦК України; та пеня 82683,06 грн відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про захист прав споживачів та стягнення коштів, задовольнити частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» () на користь позивача ОСОБА_1 суму коштів в розмірі 17 530 (сімнадцять тисяч п`ятсот тридцять) грн. 99 коп.

Вирішено питання про судовий збір.

Рішення суду мотивовано тим, що, наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі частини другої статті 625 ЦК України та наявності у ПАТ «Акцент-Банк» передбаченого ч. 5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» обов`язку сплатити позивачу як споживачу банківських послуг пеню в розмірі 3% загальної вартості замовлення за кожний день прострочення за період з 23.05.2018 по 09.09.2018 р.

В поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач, посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, судом не враховано, що між сторонами не укладався депозитний договір, а був укладений договір про відкриття карткового рахунку, про що між сторонами підписана заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Вказує, що Банк мав право зупинити обслуговування банківської картки позивача, а позивач мав право розірвати цей Договір. Однак, позивач із вимогою про розірвання Договору про відкриття та обслуговування карткового рахунку у письмовій формі не звертався. А отже, позивачем не доведено порушення свого права.

Крім того, вказує, що правовідносини які виникли між сторонами, випливають із договору про відкриття та обслуговування банківського рахунку та не є предметом регулювання Закону України Про захист прав споживачів, врегульовані главою 71 Цивільного кодексу України та Законом Про банки та банківську діяльність. Тобто банківський рахунок не є ані роботою (діяльністю виконавця, результатом якої є виготовлення товару або зміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб), ані продажем товару (продукції) у сенсі положень, визначених Законом України «Про захист прав споживачів».

Звертає увагу суду на положення ст.551 ЦК України та право суду зменшити суму пені, окільки розмір стягнутої пені значно перевищує суму збитку.

Відзив на апеляційну скаргу позивач не подав.

Рішення суду в частині відмови у стягненні упущеної вигоди сторонами не оскаржується, а тому, апеляційним судом не перевіряється.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Статтею 352ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що правовідносини, які склались між сторонами, випливають із договору банківського рахунку.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24.04.2017р. по справі № 569/3761/17 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Акцент-Банк», було зобов`язано стягнути з ПАТ «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 банківський вклад у розмірі 5002 гривні 91 копійку, втрачену вигоду у розмірі 1462 гривні 33 копійки, інфляційні втрати у розмірі 843 гривні 98 копійок, три відсотки річних у розмірі 250 гривень 83 копійки, пеню у розмірі 91553 гривні 25 копійок, а всього 99113 гривень 30 копійок.,

10 вересня 2018 року рішення було виконано, що підтверджується банківською випискою по особовим рахункам.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий висновок суду відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18.

Отже, судом першої інстанції вірно враховано, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням грошових коштів, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Встановивши, що відповідач має прострочення виконання грошового зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей перед позивачем, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з відповідача за період з 08.03.2017 по 09.09.2018 підлягає стягненню інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Крім того, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність обов`язку відповідача сплатити позивачу як споживачу банківських послуг пеню в розмірі 3% загальної вартості замовлення відповідає обставинам справи та судом вірно застосовані приписи ч. 5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За договором банківського рахунку банк надає клієнтам фінансові послуги.

За положеннями статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

Відповідно до ч. 5 ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів" у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі, коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої у разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

З огляду на викладені вимоги законодавства, судом першої інстанції правильно встановлено, що володілець банківського рахунку є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме: сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду першої інстанції про застосування до правовідносин сторін при розрахунку неустойки положень ч. 5 ст.10 Законом України «Про захист прав споживачів».

Крім того, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 2 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини п`ятої статті 12 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

При цьому, відповідно до вимог частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд визнає у межах, встановлених ЦПК України, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, ураховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між інтересами сторін у справі, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 61-1120 цс 15 і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, провадження № 14-64 цс 19.

Оскільки розмір пені, значно перевищує розмір основної заборгованості, колегія суддів вважає за можливе застосувати положення ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмірі пені, яка підлягає стягненню з відповідача до 6000 грн.

Інші докази та обставини, на які посилається відповіджач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

П.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що суд зробив висновок про часткове задоволення на 65,77 % вимог апеляційної скарги та ухвалення нового рішення, судові витрати, понесені відповідачем у суді апеляційної інстанцій у розмірі 2643,00 грн підлягають компенсації за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом міністрів України в сумі 904,70 грн. пропорційно задоволеним вимогам .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства "Акцент-Банк" Омельченко Є.В. задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 вересня 2019 року в частині стягнення пені змінити, зменшивши суму пені з 16506,60 грн. до 6000 грн.

В решті рішення залишити без зміни.

Компенсувати Акціонерному товариству "Акцент-Банк" судові витрати за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом міністрів України в сумі 904,70 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 21 листопада 2019 року.

Головуючий :

Судді :