Єдиний унікальний номер 227/669/19 Номер провадження 22-ц/804/1362/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Соломахи Л.І., Агєєва О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 березня 2019 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Здоровиці О.В. у місті Добропіллі Донецької області, у справі номер 227/669/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

20 лютого 2019 року до Добропільського міськрайонного суду Донецької області звернувся АТ КБ «Приватбанк» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 11.02.2013 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 3200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань, покладених на нього кредитним договором, станом на 31.01.2019 року утворилась заборгованість у загальній сумі 103905,71 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 3172,41 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 93407,22 грн.; заборгованості за пенею та комісією - 1902,00 грн., штрафів 500,00 грн. та 4924,08 грн., яку позивач просив стягнути зі ОСОБА_1

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 25 лютого 2019 року позовну заяву Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України.

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 березня 2019 року позовну заяву Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором визнано неподаною та повернуто позивачу з підстав, передбачених ч. 3 ст. 185 ЦПК України, оскільки не усунуті у визначений ухвалою суду від 25 лютого 2019 року строк, недоліки позовної заяви.

Із вказаною ухвалою не погодився позивач АТ КБ «Приватбанк», подав апеляційну скаргу, в якій просив апеляційний суд скасувати ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 березня 2019 року та повернути справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводами апеляційної скарги наведено, що АТ КБ «Приватбанк» подано позовну заяву з додержанням вимог ст. 175 і 177 ЦПК України, тому правові підстави для повернення позовної заяви відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України, відсутні.

Зазначає, що з`ясування обставин справи, дослідження доказів та їх оцінка відбувається

після відкриття провадження у справі, на стадії розгляду справи по суті. Тому суд безпідставно, з грубим порушенням норм процесуального законодавства повернув позовну заяву позивачу.

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно пункту 6 частини 1 ст. 353 ЦПК України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема щодо повернення заяви позивачеві (заявникові), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При перевірці законності ухвали про повернення позовної заяви підлягає також оцінці відповідності нормам цивільного процесуального законодавства й ухвала про залишення позовної заяви без руху.

Так, постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без руху від 25 лютого 2019 року, суд першої інстанції з посиланням на норми статей 175, 177 ЦПК України, виходив з того, що в позовній заяві позивач виклав обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, втім не надав всі наявні докази, що підтверджують вказані обставини, зокрема не надано документу, з якого б вбачалась дата отримання відповідачем карти, на підтвердження дати укладення між сторонами договору, відсутній обґрунтований розрахунок, за якими позивач нарахував відповідачу заборгованість за кредитом, процентами, пенею, комісією та штрафами. Суд дійшов висновків, що відсутність вказаних обґрунтувань позбавляє його можливості встановити обставини, які підлягають доказуванню, та перевірити правильність і обґрунтованість розрахунку сум, які позивач просить суд стягнути із відповідача, а також зробив висновок про неналежність доказу про сплату судового збору, який надав позивач до позовної заяви.

Також, суд зазначив, що позивачем в порушення вимог закону належним чином не засвідчено докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (а.с. 8).

Визнаючи позовну заяву неподаною та повертаючи її позивачу відповідно до ухвали від 19 березня 2019 року, суд зазначив, що ним в установлений строк в повному обсязі не усунуто недоліки позовної заяви, а тому згідно зі статтею 185 ЦПК України заява вважається неподаною і повертається позивачу (а.с. 11).

Проте з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки суд дійшов цього висновку з порушенням норм процесуального права.

Згідно з частинами 1-3 статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановлюється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в

такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду.

Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Висновки суду першої інстанції щодо невідповідності позовної заяви вимогам статей 175, 177 ЦПК України та неусунення позивачем недоліків позовної заяви є помилковими та суперечать змісту позовної заяви та матеріалам справи.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не врахував, що перевірку обґрунтованості заявлених вимог суд має здійснювати в ході розгляду справи після вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Зазначені судом першої інстанції вимоги до змісту позовної заяви зводяться до покладення на позивача обов`язку доводити на стадії пред`явлення позову наявність спору між сторонами, обов`язку дати детальну інформацію щодо різних аспектів та характеристик предмету спору, що законом не передбачено, оскільки ці питання можливо з`ясувати на відповідних стадіях розгляду справи після відкриття провадження у справі.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги вимоги частини 4 пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», в якій зазначено, що подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Всі питання щодо наявності доказів, їх оцінка, належність і допустимість здійснюється судом за результатами розгляду справи.

Частиною 4 статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Щодо питання доступу до суду Європейський суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності заяви № 6778/05 «МПП «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (справа «Ґолдер проти Сполученого Королівства», рішення від 21 лютого 1975 року).

Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Європейський суд з прав людини надаючи тлумачення принципу верховенства права в світлі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначав, що формальності не можуть бути підставами для виправдання несправедливості.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

За таких обставин, виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що ухвала суду

першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направленню справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 березня 2019 року - скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 13 травня 2019 року.

Суддя: